220 RITENBENK DISTRIKT 



8) Lidt længere nordpaa kommer en ret vandrig Elv ud af en trang V-formet 

 Dal. Elven arbejder stærkt i det bløde Materiale og den har dannet sig en mægtig 

 Erosionskegle, KugsinerssuaK, udfra Kysten. Paa den finder man alle mulige 

 Prøver fra Naturen i det Indre, Flytteblokke af alle Slags og Størrelser, forstenede 

 Stammer, Kulstykker, og i Blok vildnisset de interessanteste Kolonier af Høj- 

 fjældsplanter, der er skyllede ned og nu trives fortræffeligt i den nye Lejlighed. 



Lige Nord for Deltaet ligger den gamle Boplads A ta, Vajgats Atâ, der for 

 nylig atter var beboet et Par Aar (Fig. 4). Her er det forste Findested for den 

 iøvrigt vidt udbredte Atâne-Fora. Her er ogsaa mægtige Kullag, men lidt van- 

 skelig tilgængelige, og Kullene er fulde af Skifer. 



9 — 10) Længere vestpaa ved Distriktets Grænse Nûk KiterdleK og enduu 

 længere oppe ved Alianaitsungua к findes der lidt Kul. Det sidste Sted, der 

 er Grænsen for hele Formationen her, har været benyttet af Folk fra Nussait, 

 nu benyttes de ikke. 



Omtrent ved Distriktsgrænsen ligger inden for Kysten NûgssuaK-Sidens vig- 

 tigste og videst synlige Kendingsmærke, Fjældtoppen Nîortût (»Sylen«), 1238 m 

 hoj. Der er ganske vist adskillige Toppe, der er højere, op til 1700 m, men de er 

 ikke saa karakteristiske, og har, saa vidt vides, ikke heller eget Navn. 



Paa Di sk o naar de kulførende Dannelser op til et Punkt lige Syd for Græn- 

 sen paa den anden Side. Nord for denne Grænse er der kun Basalt. Herfra syd- 

 efter findes de langs hele Kysten med kun faa og smaa Afbrydelser ned til Mud- 

 derbngten og forbi denne og videre langs det meste af Diskos Sydkyst. Ogsaa her 

 er der talrige berømte Findesteder for baade Atâne-Planter og Miocenforsteninger. 

 Især har IgdlukunguaK, lidt Nord for Ujaragsugssuk, givet mange smukke Fund. 

 Ved Udstedet fandtes gentagne Gange nogle tykke Stammer af en Træbregne, 

 .der længe voldte nogen Forstyrrelse, fordi Heer mente at maatte henregne 

 den til den gamle Kultid (Karbontiden), der slet ikke findes i Vestgrønland. Ved 

 de yderste Fjælde mod Mudderbugten, IngigsÔK og IsunguaK, gaar de kulførende 

 Dannelser næsten helt op til Toppen, kun dækkede af en lille Basaltkalot og af 

 nogle Basaltgange gennem Fjældet. 



11) Kul findes der paa denne Kyst praktisk talt overalt mellem Ujaragsugssuk 

 og Kutdligssat 30 km nordligere. De ligger her i lave Klinter ved Havet og brydes 

 paa den simplest mulige Maade. Man styrter blot Sandsten og Skifer ned i Stran- 

 den og tager Kullene, og lader saa Havet om at fjærne det overflødige. Derfor 

 kan det eukelte Brud ikke benyttes ret mange Aar ad Gangen, men maa idelig 

 skifte. Kullene er gode, de regnes navnlig for at være særlig rene. 



Kutdligssat (»de vordende Lamper«) er en fremspringende Basaltklippe, 

 hvor Basaltsøjlerne spalter paa tværs og lidt skaalformet, saa Brudstykkerne 

 staar som en Stabel Tallerkener i hinanden. De kan til Nød bruges til Spæklamper, 

 her hvor der ingen Vegsten findes, deraf Navnet. Nord og Syd for Næsset kan en 

 Storbaad nogenlunde finde Læ. Lige Nord for Klippen er der en særlig stor Kul- 

 forekomst, AumarûtigssarssuaK (Fig. 5), i Kortene kaldet »Ritenbenks Kulbrud« 1 ). 



1 ) Allerede 1782 var her et »Kulbrækkeri«. 



