GODHAVN DISTRIKT 277 



seuere Lokalbeskrivelsen af Skansen) arbejdes der ikke ret længe ad Gangen paa 

 samme Sted, man flytter som Regel hvert Aar til et nyt Brud eller til et Lag 

 højere oppe end det tidligere udnyttede, indtil man naar Bakkens Top. Derefter 

 tager man fat i en anden Bakkeside, indtil Regn og Smeltevand atter har bort- 

 skyllet de nedskredne Sandmasser i den forste. Kulforekomsterne strækker sig 

 bag Skansen langt ind i Landet, for de overlejres af Basalt. 



Kullene fra Skansen brænder meget let, ja de kan næsten tændes med en 

 Tændstik, de gnistrer og sprutter stærkt, men de giver noget mindre Varme end 

 grønlandske Kul fra andre Steder. Den storste Fejl ved dem er dog, at de meget 

 hurtigt smuldrer hen, ikke til stovfint Snus, men til mindre og mindre, skifrede 

 Brokker. 



Ca. 15 km nærmere Godhavn, omkring Stedet Marrait, er Kulforekomsterne 

 endnu rigere og Kullene samtidig bedre, deres Varmeevne er her storre, og de 

 smuldrer kendeligt mindre. Nogen Havn findes her lige saa lidt som ved Skansen, 

 dog kan Storbaade her gaa Kysten nærmere, og en lille Odde giver dem nogen 

 Beskyttelse i alt Fald for nordlige og nordostlige Vinde, hvad der ikke engang er 

 Tilfældet ved Skansen. Her hælder Lagene noget indefter, og der er talrige Spring 

 i dem. Forlandet er her opløst i talrige smaa Dale og Kløfter, og Kullagene ligger 

 i alle Bakkesider, nogle af dem er indtil 1 m tykke. De højeste af dem ligger maa- 

 ske 500 m oppe. 



Over disse Lag ligger Trappen, der er en vulkansk Dannelse fra Ter- 

 tiærtiden. Det nederste Lag af denne Dannelse er noget afvigende fra de ovrige, 

 nemlig en mørk, modstandsdygtig Tuf-Breccie. Inden for Distriktet kommer 

 den frem omkring Godhavn, navnlig i Skarvefjæld, samt i Kysten i Disko Fjords 

 inderste Parti. Denne Breceie danner altid stejle Klippekyster med talrige Huler, 

 ofte tillige med Smaavige og isolerede Klipper ude i Havet. 



Ellers bestaar Trappen af regelmæssigt vekslende Lag af brunsort Søjle- 

 basalt og rødlig Tuf (se Fig. 1, 2, 6, 7, 11). Helt vandrette er disse Lag næsten 

 aldrig, som Regel har de en svag Hældning i den ene eller anden Retning, og 

 dette har stor Indflydelse paa Landskabsformen. Basalt- og Tuflagene er lidet 

 modstandsdygtige mod Vejrsmuldring. Basalten er fuld af Revner og Sprækker, 

 der fylder sig med Vand, dette fryser og sprænger Blokkene ud fra hinanden, 

 og naar saa Solen kommer og toer Isen, falder Blokkene ned, ofte i hele Fjæld- 

 skred. Ethvert Basaltfjæld har saaledes en Stejlside, hvor denne Nedbrydning 

 idelig finder Sted, indtil Uren ved Fjældets Fod engang naar helt op til Toppen 

 (se Fig. 11). Stejlvæggene er bare og Urernes Vegetation er som oftest fattig og 

 spredt. Den anden Side derimod er jævnere og ikke stejlere end at man herfra 

 bekvemt kan bestige Fjældet. Her sker der ingen Fjældskred, Fjældets eller Dal- 

 sidens Form er omtrent som Isen under den store Istid har dannet dem: hvad 

 der senere er vejrsnmldret, bliver liggende paa Stedet, undtagen hvor senere 

 Vandløb har udgravet nye Kløfter. Her er ogsaa Vegetationen tæt. 



Tykkelsen af de enkelte Basalt- og Tuflag er meget varierende. Inde i Disko 

 Fjord kan man tælle nogle og tyve Lag-Par fra Kysten op til 1000 m Højde, 



