GODHAVN DISTRIKT 287 



PLANTEVÆKSTEN 



Diskos Vegetation er fra gammel Tid bekendt for sin Frodighed i »Sammen 

 ligning med tilsvarende Bredde paa Grönlands Fastland. Skont Grønlænderne 

 ellers ingen storre Interesse har af Planterne og derfor heller ikke iagttager og ken- 

 der dem, som de kender Dyrene i deres Land. har dette dog vakt deres Opmærksom- 

 hed saa meget, at det er kommet med i et gammelt eskimoisk Sagn om en vældig 

 angakok, der udskar Øen et Sted sydpaa og bugserede den nordefter. Men en 

 Heks sad inde paa Fastlandet og saa det og læste en Besværgelse over Bugsere- 

 tovet, saa det brast, og Øen blev liggende, hvor den nu er. 



Da Kysterne næsten overalt danner et bredt Forland med lose Jordlag, bli- 

 ver her rigelig Plads til at Strandvegetationen kan udvikles til større Fylde 

 og Omfang end paa Fastlandets Gnejskyster. Inden for selve Havstokken med 

 dens Rullesten plejer der at være en bred, sandet Forstrand, i Basaltegnene er 

 Sandet sort, i de kulforende Lags Omraade hvidgult. Her træffes overalt Strand- 

 arvens stærke gronne Tuer, helt begravede lige til de øverste Blade. Flere Steder 

 er der ret anselige Klitter bevoksede med Marehalm. Inden for Sandstranden 

 er der ofte en Brakvandslagune, hvis Rand er bevokset med en fattig og lav, 

 men tæt Strandeng af Sødgræs og Star. Længere indefter bliver Landet højere, 

 og Brakvandet naar ikke derop; der udvikles Lynghede, hvis Jordbunden hæl- 

 der saa meget, at Vandet faar Afløb, eller Moskær, hvis Vandet stagnerer. I 

 det første Plantesamfund dominerer Lyngbuskene, i det andet Mosserne; ellers 

 er Arterne ofte de samme, og den ene Vegetation viser altid Pletter af den anden. 



Lynghede og Moskær dækker det storste Areal af Forlandet og af de Bjærg- 

 og Bakkesider, der ikke er alt for stejle. Hojt til Vejrs bliver dog Plantedækket 

 selv paa gunstig Bund mere aabent, Bunden kan ikke længere dækkes. Aarsagerne 

 kan være, at Sommerens Varme i den storre Højde bliver for ringe, Snelægget 

 varer for længe, men den samme aabne Vegetation kan ogsaa træfies paa lavere 

 Niveau, f. Eks. hvor Skraaningen bliver saa stejl, at intet beskyttende Snedække 

 kan samle sig, eller hvor Bunden kun bestaar af store Sten, eller hvor den dannes 

 af saa lose og tørre Lag, at de ikke ligger fast. 



I Basaltegnene træffer man ofte store Flader med groft stenet Grus eller 

 Sand, der er udsatte for de herskende Vinde og hvor derfor intet varigt Snedække 

 dannes. Om Sommeren kan der være meget varmt her, og trods Overfladens 

 Tørke er der altid Fugtighed i ringe Dybde, dog bestaar Plante»dækket« kun af 

 isolerede Tuer, med Meters Mellemrum mellem sig. De Planter, der kan trives 

 saadanne Steder, er de mest haardfore og nøjsomme, de mest ægte Polar planter. 

 Her er den rode Stenbræks, den gule Valmues, et Par Nellikearters, Potentillers 

 og Gæslingeblomsters rette Hjem. 



De samme haardfore og nøjsomme Vækster træffer vi højt oppe ved Ran- 

 den af de evige Snemarker, ofte under Vilkaar, saa de maa fryse hver Nat og maa 

 besørge alt Ernærings- og Forplantningsarbejdet i de faa Timer paa Dagen, naar 

 de har direkte Sol. 



