GODHAVN DISTRIKT 315 



Befolkningen. I Hvalfangstens Tid droges en stor Del af den indfodte Be- 

 folkning til Hvalfangerlogerne. Det danske Mandskab giftede sig med grønlandske 

 Kvinder, deres Sonner ansattes som »Nationalmatroser«, Harpunerere, el. andet, 

 ogsaa talrige helt ublandede toges i Tjenesten. Kun de mest uafhængige, oftest 

 angâko /с'ет, holdt sig fri. Da Hvalfangsten var Sæsonfangst, kneb det med at 

 skaffe det store Mandskab Arbejde den ovrige Tid af Aaret med Produkternes 

 Behandling og Hjemsending. Derfor maatte man söge at begrænse de fast ansattes 

 Tal og saa i selve Fangstperioden søge at faa Eskimoerne til midlertidigt at tage 

 Arbejde. 



Det faste Mandskab havde fast Lønning, overvejende i Naturalier, men alle 

 havde tillige Procenter af Fangsten. Udbyttet omsattes i Butikken mod europæi- 

 ske Varer, og al Handel var i Grønland i lang Tid kun Byttehandel. Da nu Butikker- 

 nes Forraad altid var stærkt begrænset, saa tømtes de i Fangsttiden. Den letsin- 

 dige Befolkning kunde ikke passe paa sine Varer, de var snart opbrugt, og saa led 

 Befolkningen Nød. maatte laane, og var i Gæld, naar næste Fangstsæson indtraf. 

 Man søgte tidligt at godskrive de enkelte deres Udbytte til Forbrug i Aarets Lob, 

 men det vilde de ikke gaa med til. En væsentlig Forbedring bragtes der, da In- 

 spektor Bexdeke 1801 indførte Kreditsedler, Pengetegn, der først forsøgsvis 

 anvendtes ved Godhavn og snart blev almindelige overalt. 



Efterhaanden, som Hvalfangsten fortærede sig selv op, blev denne talrige 

 Befolkning af Grønlændere og Blandinge, som intet andet havde lært, mere og mere 

 besværlig, og man maatte søge at faa den til at tage det nationale Erhverv, Sæl- 

 fangsten, op igen. Det var vanskeligt, da et Erhverv, hvori Kajakbrug indgaar 

 som væsentligt Led, maa læres fra Barn af. Til stor Nytte kom her Garnfang- 

 sten, der efterhaanden var kommen i Brug over hele Nordgrønland, som var i 

 Stand til at give et tilstrækkeligt Udbytte, og som kunde drives af enhver, der vir- 

 kelig vilde. 



Den letteste og læmpeligste Maade at komme af med den overflødige Be- 

 folkning paa, var at pensionere de ældre veltjente Hvalfangere, Haandværkere 

 og Matroser og lade dem bosætte sig med deres Familie ved de Steder, hvor god 

 Garnfangst kunde drives. Derfor er det saa almindeligt, at Befolkningen paa 

 Udstederne og de mindre Bopladser hovedsagelig nedstammer fra en enkelt eller 

 et Par enkelte Familier af blandet Herkomst. De faa uafhængige Eskimoer, 

 der var tilbage, slog sig ned hos dem for Butikkens Skyld, og giftede sig efterhaan- 

 den ind i Stedets ansete Familie. Tilbage ved Logerne blev saa kun det nødven- 

 digste Mandskab samt de Grønlændere og Blandinger, der var helt umulige og 

 slet intet kunde eller vilde. 



Saadan var Oprindelsen for Godhavns Befolkning og saadan var den for saa 

 mange andre Handelssteder i Nordgrønland. Derfor er det heller ikke underligt, 

 at Godhavnerne i lange, lange Tider gjaldt for at være en daarlig, letsindig og 

 uøkonomisk Befolkning. Tillige var Godhavn det Sted, hvor man hyppigst havde 

 Samkvem med fremmede Skibe, engelske og hollandske Hvalfangere i gammel Tid, 

 de skotske Hvalfangere lige til for faa Aar siden, og næsten alle Ekspeditioner, 



