326 (JODHAVN DISTRIKT 



Ud over Siderne agter rager de lange Teltstænger, paa dem ligger en Del af Mæn- 

 denes Kajakker, de unge ror selv ved Siden af. Fire eller seks Baade glider ud i 

 Følge, forst under Hujen, Latter og Tilraab, senere under taktfast Salmesang; 

 for hver Boplads der passeres, slutter nye sig til, Rejselysten smitter. Naar man 

 bliver træt, lægger man op, rejser de gode Skindtelte eller hviler ud under Baa- 

 dene. Paa den endelige Teltplads rejser sig Telt ved Telt, samlede i Grupper 

 eller Byer. Hele Dagen ligger Kajakkerne ude i Fjordmundingen og trækker de 

 store Helleflyndere op. Naar de kommer hjem, tændes alle Lyngbaalene, og efter 

 Maaltidet kommer man sammen fra »Byerne«, drøfter Fangstens Oplevelser og 

 Udsigter, og Ungdommen morer sig. 



Naar et tilstrækkeligt Forraad af Helleflyndere er tørret, spredes Befolk- 

 ningen igen og søger ind i Fjordene eller i Landet paa Rensjagt. Oftest vælges 

 saa Teltpladsen saadan, at Kvinder, Børn og gamle kan ved den fange Laks, 

 medens de unge og udholdende gaar efter Dyrene. De sidste tager bestandig af, og 

 Rensj agten bliver derfor mere og mere anstrengende og giver nu saa lidt Udbytte, 

 at mange oj)giver den og i Stedet søger til Kolonierne for at faa Daglej erarbejde. 



I August vender alle tilbage. Før Afrejsen tog man, hvis det behøvedes, 

 Taget af Husene, de er nu udluftede. Man rejser Telt ved Siden af sit Hjem og 

 gør Huset i Stand. Der graves Tørv til Vinterbrændsel, og naar hen i September 

 Natten begynder at blive mørk og kold, flytter man ind i Huset igen. Kvinder 

 og Born samler Lyng og Bær, og for Mændene kommer Fangsten af Havets far- 

 ligste Dyr, Klapmydsen. Den er sky og vanskelig at komme nær i godt Vejr. 

 I urolig Sø bliver den tryggere, men da kan man ikke bruge Riflen, og den maa 

 derfor nedlægges med de gamle Vaaben alene. I den høje Sø lister Kajakken sig 

 ud og harpunerer den. Er den ramt, saa kan den ikke komme bort, men endnu 

 er der langt til, at den er dræbt. Klapmydsen gaar straks over til Angreb, bider 

 Lansen itu eller gaar løs paa Kajakken, der skyndsomst maa flygte, for atter 

 at komme igen til nye Lanseangreb. Er Lanseskaftet blevet helt odelagt, sættes 

 en Reserve-Lansespids paa Harpunskaftet, og man lænser videre med det. 



Paa Kronprinsens Ej land er ingen anset for at være rigtigt Mandfolk, der ikke 

 uden Hjælp har fældet Klapmydsen med de gamle Vaaben. Man ser næsten aldrig 

 et helt Lanseskaft, tværtimod er de lappede og øgede sammen af de mest umulige 

 Stumper. Ingenlunde af Fattigdom, thi et Lanseskaft koster kun lidt, og der er 

 desuden meget rigeligt af Drivtømmer, men det søndrede og reparerede Lanse- 

 skaft er den unge Mands Stolthed og Æresmærke. 



Senere kommer Sortsiden, og Sortside og Klapmyds bliver omkring Øerne, 

 indtil der kommer Isdække, i milde Vintre ogsaa hele Tiden. Ogsaa Sortsiden 

 jages udelukkende fra Kajak. Aabentvandsgarn vilde give godt Udbytte, men 

 det er der ingen Raad til, thi store Overskud i Kontanter kan selv den dygtigste 

 Fanger ikke præstere. Ogsaa Hvidhval kommer til Øerne om Efteraaret. 



Saa snart der lægger sig Is i de rolige lukkede Vige, fanges der Ringsæl. Lidt 

 Isgarnfangst drives, men ikke meget, Havet er for uroligt til at man tør risikere 

 noget ordentligt paa Garn, og de fleste fanges fra Kajak eller skydes fra Iskan- 



