332 GODHAVN DISTRIKT 



eller længere Strækninger stikker op over Sandet. Endnu længere inde overlejres 

 Sandstenen af Basalt, der tilsidst dækkei den helt og hæver sig til evig sneklædte 

 Plateauer over 1000 m høje. 



Man har fra Husene en vid Udsigt over Havet og Kysten til begge Sider, 

 og fra ret lave Bakker bag ved kan man i Kikkert se Jakobshavns Kirke. Udfor 

 Stedet er der ikke Antydning af Havn. Der er kun en sandet Forstrand udenfor 

 Klinten, og udenfor er der Sandrevler, saa at en større Baad ikke kan komme 

 Kysten nær i uroligt Vejr. Herved vanskeliggøres naturligvis ogsaa Besejlingen 

 i en væsentlig Grad. Der er ikke i de andre Naturforhold tilstrækkelige Be- 

 tingelser for en Boplads udelukkende med Fangst som Erhverv, og der findes 

 heller ikke ved Stedet eller i dets nærmeste Omegn gamle Bopladsruiner. Stedet 

 skylder Kulforekomsten sin Eksistens. 



Kulforekomsterne paa Syd-Disko, specielt de ved Aumarûtigssat, har været 

 kendt saa længe den danske Kolonisation har været her, ja længere. Man har 

 tidligt brudt Kul her og benyttet dem til Godhavns Økonomi (jfr. Stedets Histo- 

 rie). Brydningen udfortes af Hvalfangermandskabet, naar det ikke var beskæf- 

 tiget med Fangst. Efter Hvalfangstens Nedlæggelse ved Godhavn lod man en 

 gammel veltjent Haandværker Hans Geisler flytte herhen om Vinteren for at 

 bryde Kul. Hans talrige Born vilde ikke tilbage til Godhavn igen. De rejste 

 sig Huse der henne, giftede sig, en af dem fik overladt et Varedepot, som han mod 

 en lille Ducor solgte af til de andre, og paa den Maade opstod efterhaanden Ste- 

 dets nuværende Befolkning. 



Denne tæller nu henimod 60 Personer og bestod indtil for faa Aar siden 

 udelukkende af Efterkommerne af Stedets Grundlægger og deres tilflyttede Ægte- 

 fæller. I Sprog og Tankegang er Befolkningen udelukkende grønlandsk: i Blod, 

 Driftighed og Forretningsdygtighed mere Europæere end Eskimoer. 



»Skansenitterne« er et Særsyn blandt deres Omgivelser for deres Foretagsom- 

 hed. De er altid paa Færde. Normalt rækker deres Fangstradius fra Brededal 

 nær Godhavn til hen forbi Mudderbugten eller næsten over 100 km. Deres Slæde- 

 kørsel begynder, saa snart Efteraarets første Frost og tynde Snelag har gjort 

 Lyngheden paa Forlandet farbar; før Jul har de, længe før Havet lægger til, væ- 

 ret flere Gange ved Godhavn — ad halsbrækkende Veje — og været Ture omme 

 ved Ujaragsugssuk i Vaj gattet. Om Foraaret gaar Slæderne, til den sidste lille 

 Rest af Isfoden forsvinder, og selv om Sommeren har deres Hunde ikke Fred. De 

 spænder dem ved en lang Line ud for Konebaaden. Paa Sandstranden traver 

 Spandet, styret af Tilraäb fra Ejeren, til Rors i Konebaaden, kun over de større 

 Elve færges de. Naar Foraarsstormene har knust og bortført den sidste Is ved 

 Godhavn, er Skansens Konebaade som Regel lige i Hælene paa Isen. 



Egentlige Fangstrejser foretager Skansebefolkningen ikke, men de er idelig 

 paa Færde for at udnytte Mulighederne i deres eget Omraade. Havet er ofte uro- 

 ligt og deres Kyst helt uden Beskyttelse, derfor faar de heller ikke rigtigt Udbytte 

 af Sortside- og Hvidhvaltrækket om Efteraaret, der lige gaar deres Dør forbi. 

 Efteraaret er i det Hele taget deres vanskeligste Tid. Nogle har Aabentvandsgarn, 



