ÙMANAK DISTRIKT 343 



paa dens Pynter fastholder Billedet : Шакиа: dens Hoved, Talerua: dens Luffe, 

 Екиа: dens Kumpe. Kysterne er ret stejle, især mod Syd, og da der er ret dybt, 

 kan Skibe her, om fornødent, søge Læ. løvrigt findes her knap en Havn for selv 

 en lille Baad; kun ved NiaKua er der en lille Havn, der kan give nødtørftigt 

 Læ. Øen er ubeboet, men besøges omtrent hver Sommer af Folk fra NûgssuaK, 

 dels for Fangsten, dels for at hente Kul, hvoraf der findes flere Forekomster. 

 Den vigtigste er paa Østkysten ved Aumarûtigssat. lovrigt bestaar Øen af Trap- 

 dannelser. Øen har tit været anløbet af Hvalfangere og Ekspeditionsskibe, og paa 

 Nordenden er der nogle britiske Grave. 



Kysten af NûgssuaK Halvø ud mod Vajgattet er en høj og stejl Basaltkyst, 

 dog med et ret bredt Forland, der ved Distriktets Grænse indtages af kulførende 

 Dannelser. Her ligger en tidligere benyttet Kulforekomst, AlianaitsunguaK. Ved 

 Vaj gattets nordre Ende træder de høje Basaltfjælde længere tilbage, og ved Hjør- 

 net, hvor Kysten drejer, bestaar Yderlandet af lave, men vildt forrevne Klipper 

 af Basalt- og Tufbreccie. Her er mange Smaavige, som til Nød kan benyttes til 

 Baadhavne, og her er om Vinteren stromskaaren Is, saa at eventuelle Slæde- 

 rejsende maa søge bag om disse Klipper. Ved Nordenden af dette Parti aabner 

 sig den store, brede Dal, der gaar igennem hele NûgssuaK Halvø. Elven fra denne 

 Dal og fra de store Søer herinde, Kûk, flyder i sit nederste Stykke i et efter grøn- 

 landske Forhold usædvanligt stort og roligt Leje, og den er derfor blevet sam- 

 menlignet med Rhône ved Genfersøen (Edw. Whymper). Lige Nord for Elv- 

 mundingen ved Marrait er der en ypperlig Havn. Syd for Elvmundingen ligger 

 der flere gamle Sommer- og Vinterpladser, bl. a. NûssaK, der for nylig har 

 været beboet, men som for Tiden er opgivet. 



Fra Mundingen af den store Dal gaar der en stor Tværdal, ItivdleK, over til 

 Halvøens Nordkyst. Den benyttes ofte af Slæderejsende fra Nordostbugten. 

 Den Del af Halvøen, der herved afskæres, er lavere end Landet længere inde. 

 Paa Vestkysten ligger her Udstedet NûgssuaK, Englændernes Four Island Point, 

 ved en god og velopmaalt Havn, der undertiden benyttes af Skibene, naar de 

 ikke kan komme ind paa Nordostbugten for Is. Noget inden for Kysten er der en 

 Kulforekomst ved Elvlejet KugsinmguaK, hvorfra Befolkningen henter Brænd- 

 sel. Man har ment, at NûgssuaK kunde identificeres med Sagaernes Eysunes 

 (»Kulnæsset«). 



Nordkysten fra Tværdalen indefter bliver atter hojere, og her begynder de 

 kulførende Dannelser under Basalten igen, og de fortsættes nu kontinuerlig ca. 

 35 km østefter, hvor vi træffer Grundfjældet nede ved Kysten. De kulførende 

 Dannelser kiler sig her ind mellem Grundfjældet og Basalten og findes saadan 

 endnu 24 km østefter ind til Kûk (»Korne«), hvor de hører op. Dog maa der være 

 Rester af dem længere Øst paa, men dækkede af Is, thi Agssakait Bræen fører 

 ofte Kulstykker med sig ned. 



Paa dette Stykke stiger NûgssuaK Landet til henimod 2000 m, uden dog 

 saa vidt vides nogetsteds at naa denne Højde. En meget kendt og iøjnefaldende 



