348 UMAXAK DISTRTKT 



TERRÆN. GEOLOGISKE FORHOLD 



Nordostbugten, især dens nordlige Del, horer i landskabelig Henseende til 

 de smukkeste Landskaber i Verden. I Almindelighed virker det arktiske Landskab 

 med dets nøgne Sten og Overflod af Is og Sne saadan paa Beskueren, at man uvil- 

 kaarlig synes, at Betegnelsen: »Land of Desolation« passer paa det altsammen, 

 og man skulde vente, at Nordostbugten vilde gøre det i endnu højere Grad. Men 

 ser man, navnlig en stille, varm Sommerdag oppe fra Svartenhuks Sydkyst ned 

 over Bugten, saa fremkalder alle disse himmelhøje Øer og Næs med deres lod- 

 rette Vægge og vilde Tinder, alle de Bræer, der hænger ned over dem, alle de Tusin- 

 der af smaa og store Isfjælde Indtryk af noget uvirkeligt, noget overdrevet. 

 Øjet soger forgæves noget kendt eller haandgribeligt, som man kunde benytte 

 som Maalestok for det Hele. Det er, som om Naturen her i et overdaadigt Lune 

 havde skabt Teaterdekorationer, mere storslaaede og fantasifulde end den stør- 

 ste Kunstners. Man vil ikke rigtig tro paa dem, for man i Baad, eller om Vinteren 

 i Slæde, skal hale ind paa »Dekorationerne«. Da først erfarer man, hvor langt 

 borte de enkelte Dele er, skønt de syntes at ligge lige foran en. 



Bjærgarterne i Distriktet udviser en Del Forskellighed, der faar Indflydelse 

 paa Landskabets Karakter. Den typiske lagdelte Gnejs er overvejende i Distrik- 

 tets sydostre Hjorne. Dens Overflade er, som Grønlands Gnejskyster overalt, 

 formet og modelleret af Vejrsmuldring og Is, og Lagene hælder i alle mulige Ret- 

 ninger. Men op over den rager saa en Bjergart, der vel bestaar af de samme mine- 

 ralske Bestanddele, men som vist alligevel er af eruptiv Natur. Det er den, der 

 danner de høje Øer: Storø, Agpat og Uperniviks højeste Partier, og som danner 

 de mærkelige og langt synlige Tinder i UmânaK og UmânatsiaK Klipperne. La- 

 gene i disse Dannelser ligger omtrent vandret eller svagt hældende mod Sydost. 

 Netop derved kommer Væggene til at staa saa stejle, saa alle Øer faar Udseende 

 som massive Blokke med næsten vandret Overflade. 



I Karrat Bugtens Forgreninger afløses disse Bjærgarter af krystallinske Ler- 

 og Glimmerskifere, der ved Grænserne af deres Forekomst mod Gnejsen gaar 

 jævnt over i denne. Disse Skifere frembringer ogsaa stejle Vægge; opadtil ender 

 de dog ikke i jævne Flader, men hyppigst i spidse Takker eller skarpe Kamme. 



Paa Sydenden af Ubekendt Ej land stikker en Granittop op gennem alle La- 

 gene. Da den jo maa være ældre end Basalten, maa denne have afsat sig omkring 

 denne Granitkegle, hvis Top Isen saa har blottet. 



En nøjere Undersøgelse af disse Bjærgarters Aldersforhold er endnu ikke 

 foretaget. Sandsynligvis hører de alle til Jordens ældste, arkæiske Periode. 



De kulførende Dannelsers bløde Sandsten og Lerskifere har kun ringe Mod- 

 standsdygtighed overfor Vejrsmuldring og Istidserosion, og hvad vi har tilbage, 

 er derfor kun de sparsomme Rester, som den overliggende, stærkere Basalt har 

 værget. De danner derfor som Regel jævnere Skraaninger og næsten overalt 

 et bredt Forland. Allerede derpaa kan man kende dem paa lang Afstand, men 



