Ù MAN AK DISTRIKT 349 



desuden lyser den hvide eller gule Farvetone langt bort og danner Modsætning 

 til den dystre, sortebrune Basalt. 



Som ovenfor nævnt, træder de kulforende Dannelser frem paa Sydkysten 

 af NûgssuaK ved Vajgat, i Dalene inden for Udstedet NûgssuaK og langt inde i 

 den store NûgssuaK Dal. Endvidere findes de sparsomt paa Hare Øen, især paa 

 dens Østside og paa NûgssuaKs Nordkyst fra Tværdalen ind til Kuk (Korne) 

 omtrent Syd for UmânaK. De danner Sydvesthjørnet af Upernivik 0, hvor 

 de naar op til en Hojde af 890 m, maa antagelig kunne paavises i Fjorden ved 

 Stedet Ingnerit ca. 71° N. Br., og forekommer endelig paa Svartenhuk Landet 

 ved Roden af den lille Serfarssuit Halvø. 



Planteforsteningerne i disse Lag er allerede omtalte i Sammenhæng med dem, 

 der findes ved Vajgattet (se under Ritenbenk Distrikt S. 211 ff.). De vigtigste Kul- 

 forekomster, der enten nu eller tidligere var Genstand for Brydning, er anforte i 

 følgende Afsnit. Det vigtigste er Statens Kulbrud i Slibestensfjældet lidt Vest for 

 Udstedet Kaersut, der vil blive nøjere beskrevet senere (S. 403). 



Alle de kulforende Dannelser i dette Distrikt stammer fra Kridttiden, fra 

 Jordens Middelalder. Traplagene, Basalt, Tuf m. m. danner det meste af Svar- 

 tenhuk Halvo, Ubekendt Ejland, Hare Øen og den yderste Halvdel af NûgssuaK. 

 Paa talrige Steder hviler Trapdannelsen direkte paa de kulførende Lag, andre 

 Steder paa Gnejs eller krystallinske Skifere. Pletvis findes under den egentlige 

 Trapformation en ejendommelig Basaltbreccie, hvor større eller mindre Stykker 

 af Basalt er omsluttede af en fast og haard Grundmasse, rimeligvis hærdet Aske. 

 Denne Breccie danner f . Eks. en Del af Kysten ved Umîvik paa Svartenhuk, Scha- 

 des Øer, Kystpartiet omkring Udstedet NiaKornat og Kysten af NûgssuaK fra 

 Mundingen af den store Elv til et Stykke om i Vajgat og genfindes ligeoverfor 

 paa Diskos Kyst. Denne Bjærgart er meget modstandsdygtig mod Vejrsmuld- 

 ring, og allevegne, hvor den optræder, frembringer den Klippepynter og Bugter 

 med vilde og besynderlige Former. 



Den egentlige Trap: Søjlebasalten med afvekslende Lag af Tuf er i Modsæt- 

 ning hertil meget tilbojelig til Vejrsmuldring. Derfor træffer man næsten altid 

 i rene Trapegne bredere eller smallere Forland af løse Jordlag, Sand eller Grus 

 eller Ler, og dette bevirker, at Basaltkysten som Regel er totalt blottet for Havne, 

 selv for Smaabaade. Til Gengæld er Farvandet altid »rent«, dybt og frit for Skær 

 helt ind. I den typiske Gnejs og ligeledes i Brecciens Omraade plejer der at være 

 nok af Smuthuller for en Baad, men der kan ogsaa være rigeligt med farlige Grunde 

 og Skær. 



Trappens Lag plejer i det Store og Hele at være vandrette eller kun svagt 

 hældende. I første Tilfælde faar vi Fjælde, der er stejle paa alle Sider og flade 

 ovenpaa; i sidste bliver der en jævnere Skraaning paa den Side, Lagene hælder 

 imod. Over store Omraader naar Fjældene her op til omtrent de samme Højder, 

 og set paa nogen Afstand syner Landet som en ensartet mørk og høj Masse. Kom- 

 mer man nærmere, ser man, at den oprindelig ensartede Højslette af Isen er gen- 

 nemskaaret i store Dale, og at de stejle Vægge ved Vandets og Vejrets Virkning 



