ÙMANAK DISTRIKT 377 



Del Rifler, og 1790 var — ifl. Missionær Cappelens til Direktionen indsendte »Be- 

 skrivelse af Omanaksbugten« — Skydefangsten paa Isen og fra Iskant »gemen- 

 lig den vigtigste af Grønlændernes Fangemaader ved Omanak og bidrager det 

 meste til Handelen«, medens Kajakfangsten ikke betød meget, fordi dens Tid 

 var saa kort. Af andre Fangstmetoder brugtes kun »Marpok-Fangsten (måu- 

 пек), som forrettes ved en lang Stok, til hvis ene Ende er heftet |:med en Rem : 

 et skarpt Jern, hvormed man stikker Sælhunden, der tager Luft til sig gennem 

 et meget lidet Hul, som den har boret i Isen. Denne Maade at fange paa er en 

 af de ældste, Grønlænderne have betjent sig af. De brugte hertil hvæssede Styk- 

 ker af Dyrenes Ben, førend Jernets Brug blev dem bekendt. Af disse Redskaber 

 finder man, ikke sjældent, Stykker begravede i Jorden ved gamle Hussteder. 

 Denne Fangst er enten a) Den egentlige Marpok-Fangst, der begynder straks 

 naar Isen lægger til, eller b) Stik-Fangsten paa Glat-Is«. 



Men paa dette Tidspunkt var allerede forlængst den Fangstmetode, som skulde 

 bringe saa stort et Opsving navnlig i UmånaKs, men ogsaa i det øvrige Nordgrøn- 

 lands Produktion, i fuld Gang. Det var Garnfangsten, »som forrettes ved at 

 hugge udi Isen tvende Huller omtrent 12 og 24 Skridt lige ud fra Landet, for ab 

 kunne udstrække disse Garn i Vandet, saaledes at man ved en Snor trækker det 

 tæt op til Landet; i det første Hul opholdes Garnet ved en liden Snor, hæftet til 

 Isen, i det andet er Garnets yderste Ende bundet fast. Af disse Huller optages 

 Garnet med den deri indviklede Sælhund, og udsættes igen.« 



Denne Fangemaade var indført af Købmand J. H. Bruun. Allerede 1763 gjorde 

 han Forsøg dermed, og efterhaanden optoges Metoden af næsten alle Europæ- 

 erne og nogle Blandinger ved UmånaK, senere ogsaa ved Nordgrønlands øvrige 

 Anlæg. Det varede derimod Menneskealdre, før Grønlænderne i Almindelighed 

 kom helt med; endnu 1850 var dette ikke sket (Rink: Nordgrønland I, 123 f). 



I ÜmanaK Distrikt udviklede Garnfangsten sig hurtigt til en hel Industri- 

 virksomhed. Enkeltmand holdt 2 — 3 — 4 Spand Hunde, passede med et Par halv- 

 voksne Drenge som Hjælpere indtil 100 Garn eller endog flere, og kunde have et 

 aarligt Udbytte af 3 — 4 — 500 Sæler eller flere. Handelen opmuntrede Fangsten 

 ved Præmier og erstattede forliste Garn, hvilket undertiden beløb sig til ret 

 anselige Summer, 1797 saaledes 113 Rigsdaler. 



Især fra 1783 tog Garnfangsten et mægtigt Opsving. 1790 indkom alene 

 heraf 125 Fade Spæk og 660 Skind. 1797 fangede Europæerne 1994 Sæler, 1805 

 2218, 1806 endog 3222, som gav 370 Tdr. Spæk og 2817 gode Skind. Krigs- 

 perioden 1807 — 14 lagde Garnfangsten delvis øde, men efter den Tid tog den 

 endnu stærkere Opsving og er stadig UmånaKs Rigdomskilde; kun yderst 

 sjældent har den slaaet fejl et enkelt Aar. 



Garnfangsten bevirkede, at UmånaK Distrikt blev det forste i Grønland, 

 hvor der etableredes »Udsteder« i moderne Forstand. Efterhaanden som flere og 

 flere Europæere og Blandinger optog Metoden, kom nemlig Fangstomraaderne 

 naturligt længere og længere bort fra Kolonien. 1787 oprettedes et Forsøg ved 

 Ека1ик, men da Stedet var vanskeligt at besejle for Kalvis, blev det 1791 henlagt 



