ÙMANAK DISTRIKT 379 



li vorfor Købmand, Missionær og Assistent maatte udfore Arbejdet. De strej- 

 kende skrev en Forsvarsskrivelse til Inspektoren, men denne resolverede, at da 

 »Genstridighed og alle Sammenrottelser« i Grönland er »dobbelte Forbrydelser«, 

 skulde de alle mulkteres. Efter den Tid gik Arbejdet tilfredsstillende. 



Kulbruddet laa forst i en Skrænt lige ud til Havet, men da her Arbejdet 

 med at rydde Kulbænkene for Grus og Sten tog for lang Tid, flyttedes det 1782 

 til en Elv, »Korne« (o: Kûk), hvor det vel laa længere fra Soen, men hvor Kullene 

 var bedre og lettere tilgængelige; de kortes til Udskibningsstedet paa Hjulbøre. 

 Fra 1785 blev Bruddet befriet for at levere Kul til Upernivik. Det blev imidlertid 

 stadig sværere at fremskaffe Kullene, fordi man lige fra Begyndelsen havde for- 

 somt at rydde Sten og Grus ordentlig tilside. Da derfor en Grønlænder 1797 6 — 7 

 km vest for »Korne« fandt et nyt ypperligt Brud ved »Sarfafikken« 1 ), blev dette 

 straks taget i Brug. Det viste sig dog tømt allerede 1802. Man maatte da ty til det 

 gamle Brud, men Kolonien maatte i den Anledning i 2 Aar forsynes med engelske 

 Kul, til man fik »den der staaende Fod« bortryddet. Under Krigen blev her gravet 

 hojst uregelret og uden Bortsprængninger, saa der 1816 var en Dybde af »50 

 Favne« til Kulaaren; Mandskabet maatte arbejde hele Sommeren, hvis Kolonien 

 skulde forsyne sig derfra. Derfor toges et nyt, længere bortliggende Brud 

 (Kaersuarssuk?) i Brug. Det var godt og lettilgængeligt. Kullene brodes om For- 

 aaret oppe i Fjældet og fragtedes paa Slæde til Udskibningsstedet. — Herfra er 

 Kulgravning vedblevet, dels til Kolonien, dels af Grønlænderne, til det nye Kul- 

 bruds Anlæggelse 1905. 



Omkring 1850 — -60 brødes der nogle Aar Grafit i Distriktet (ved Kaersut). 



Paa Grund af sin temmelig isolerede Beliggenhed synes Distriktet at være 

 gaaet fri for de fleste af de ødelæggende Epidemier, som hærgede den sydligere Del 

 af Landet i sidste Halvdel af 18. Aarhundrede. Derimod hjemsøgtes det 1782 

 af en alvorlig Blodgangsepidemi, og 1812 af en pestagtig Sygdom, som bortrev 

 149 Mennesker; de fleste døde efter mindre end et Døgns Forlob. Næsten ingen 

 angrebne kom sig. Sygdommen mentes tilfort med engelske Hvalfangere, der 

 om Foraaret laa omkring Ubekendt Ej land. 



Befolkningen i Distriktet fik derimod paa Grund af Epidemierne i Disko 

 Bugt 1785 — 86 en ikke ringe Tilvækst, idet »mangfoldige Gmnlændere flygtede, 

 dertil«. Ved Uperniviks Nedlæggelse 1791 fik den ligeledes en lille Tilvækst. Straks 

 flyttede et stort Antal Mennesker ned i Distriktet, men allerede 1794 flyttede 

 110 tilbage igen. Under Krigen 1807 — 14 tildrog noget ganske lignende sig. 1793 

 talte Distriktets Befolkning 404 Individer paa 11 Bopladser; 1798 kun 375 paa 9, 

 1805 393 paa 11. Befolkningen var tidligere meget omflakkende; fra 1792 til 98 

 havde ialt 23 Bopladser skiftevis været i Brug. I Lobet af det 19. Aarhundred 

 er Bofastheden efterhaanden bleven stærkere. 



l ) I UmånaK Bugten havde man for Skik at »fordanske« Stedernes Navne, blot 

 ved at udtale dem paa Dansk med Tilføjelse af den bestemte Artikel: Sarfafikken, 

 Ikerasakken, Seitokken etc. Denne morsomme Sprogbrug, som endnu kan høres hos 

 enkelte gamle dansktalende Blandinger, kan forfølges tilbage til før 1790. 



