UPERNIVIK DISTRIKT 435 



sen mod Nordost dannes af en lille Gruppe: Kingigtut atdlit (»Brown Islands«), 

 hvor der er gamle Euiner, en skotsk Hvalfangervarde, og hvor der er en vigtig 

 Eugeplads forEderfugle. Øerne noget længere inde kaldtes i de gamle Kort Women 

 Islands (Vrouwen Eylande), fordi Mændene skjulte sig, da Baffin 1616 kom 

 til Kysten her. Paa en af dem laa indtil for faa Aar siden et Udsted KingigtoK, 

 der nu er opgivet. Lidt længere mod Øst er der en lille 0, der slet og ret hedder 

 Inugsuk (c: Varden), ikke, som det ellers plejer at være Tilfældet, Inugsulik (den 

 med Varde). Denne »Varde« er da ogsaa højst ejendommelig. Paa en 3 m høj Bloks 

 flade Top er der bygget en Varde. En mindre, men dog anselig Blok ved Siden 

 har tjent som et Slags Trappetrin under Arbejdet. Paa denne Øs Sydkyst er 

 der talrige Euiner, som Befolkningen hævder at være af ikke -eskimoisk Op- 

 rindelse. Deriblandt tydes en som Euinerne af et gammelt Trankogeri. Der er 

 tillige talrige Grave paa Øen. 



Til denne og disse Levninger knytter sig et Sagn blandt Grønlænderne 

 om Nordboernes Udryddelse her ved Eskimoerne (se videre S. 509). En Under- 

 søgelse af disse interessante Euiner, der er fulde af Levninger, har desværre 

 ikke fundet Sted. 



Paa en anden i Gruppen, KingigtorssuaK, fandtes 1824 den fra Na- 

 tionalmuseet senere sporløst forsvundne, men heldigvis forinden kopierede Eune- 

 sten, der tit er omtalt og afbildet (se S. 508). 



Sundene mellem Øerne og Holmene i denne Skærgaard er paa talrige Steder 

 grunde, og Tidevandsstrømmene mellem dem er stærke. Ogsaa Kalvis fra Isf jor- 

 den trænger ned her og blokerer Løbene. Her er derlor vanskeligt at færdes 

 baade Sommer og Vinter. Om Vinteren er Isen ofte næsten ufarbar paa Grund 

 af Strømskæring. Men det rige Dyreliv lokker stadig Folk derud. Den tid- 

 ligere rige Ederfuglebestand er nu stærkt ødelagt ved hensynsløs Æg- og Dun- 

 samling. 



Upernivik Isf jords Begrænsning mod Syd er nævnt i det foregaaende. 

 Mod Nord begrænses den af en lignende Eække Øer, begyndende i Øst med det 

 store og høje Kagsserssuaxs Land og endende mod Vest i Øerne ErKordleK og 

 SârdlorssuaK omtrent paa 56°20' v. L. Fire store og en Del mindre Øer danner 

 en Eække paa langs i Fjorden og deler den saaledes i to parallelle Hovedløb, af 

 hvilke det sydligste er det bredeste og dybeste. De to inderste og største af disse 

 Øer hedder ManîtsoK (66 km 2 ) og Pûgutâ (59 km 2 ) med Fjældet Ingik; et 

 Par af de smaa er beboede, nemlig Arpik og TugssâK. 



Begrænset paa denne Maade bliver Isfjorden over 50 km lang og gennem- 

 snitlig 16 — 19 km bred. Dens Hovedretning er V.N.V. til Ø.S.Ø., de andre Løb 

 og Ørækker omtrent vinkelret derpaa, betingede af Bjergartens Klovningsplaner. 

 Ved dens Indre optager den Isstromme fra Indlandsisen af vekslende Hastighed 

 paa en samlet Front af omtrent 30 km. De store Isfjælde gaar ud gennem det 

 dybe Sønderløb, de mindre og Kalvisen spredes af Tidevandsstrømmene omkring 

 i omtrent alle de talrige Sunde og Løb og spærrer dem ofte helt for en Tid. 



28* 



