464 UPERNIVIK DISTRIKT 



Konebaadene betrækkes helst med Eemmesælskind, eller i Mangel af det 

 kan ogsaa et Par store Sortsideskind stikkes ind mellem Eemmesælskindene. 

 Efter Konebaadens Størrelse bruges fra 7 — 42 Remmesælskind. 



Et Par Dage før man agter at lade sit Fartøj betrække med Skind, lægges 

 de oftest gennemtørre Skind i Vand. De bliver i Lobet af nogen Tid saa elastiske 

 at de kan trækkes ud til den ønskede Størrelse og Tykkelse. Derpaa syes de vaade 

 over Træskelettet og strammes saa stærkt som muligt. De syes med flettet Sene- 

 traad, lavet af Hvidhvalens og Narhvalens Sener, næsten altid skaaret ud af de 

 lange Rygmuskler. 



Under Syningen, der udføres af 3 — 4 Kvinder af Familien, underholder Man- 

 den paa bedste Maade de arbejdende Kvinder, og man giver Kaffe, hvis han har 

 Raad til det. 



Sjældent gøres der noget for at udsmykke Redskaberne. At Kajakkerne tit 

 er malede, sker mere, fordi de derved bliver mere vandtætte og holdbare, end for 

 Pynt. 



Slæderne er som Regel daarligt lavede, saa at man hen paa Foraaret ser 

 mange Slæder med afknækkede Snuder, og i Reglen varer en Slæde kun 1 eller 

 hojst 2 Sæsoner. At de flinkeste Fangere ogsaa gør mere for at pynte lidt paa 

 deres Redskaber med Udskæringer o. lign., er selvfølgeligt. 



Klædedragten er som overalt i Nordgrønland. Kun enkelte Kvinder, mest 

 Nord for TasiussaK, ejer en Fuglepels. De fleste Kvinder, der overhovedet ejer 

 en saakaldt tingmiaic, bruger Multum til Foer og Bomuldstøj til Betræk. Selv 

 i den strengeste Vinterkulde gaar de fleste Kvinder uden Uldtrøje, saa at de 

 paa Overkroppen kun har en Chemise af Stovt med korte Ærmer, en lille 

 Halskrave samt en Bomulds -амогал; yderst — det er alt. 



Mændene, der ganske vist ogsaa færdes mere i det fri, har som Regel Skjorte, 

 færøisk Trøje, ânorâ/c og Pels paa Overkroppen om Vinteren. Pelsen er helst af 

 Rensskind med Haarene udad, men særlig i Norddistriktet kniber det meget 

 at skaffe de nødvendige 2 Rensskind, hvorfor man ikke sjældent ser Hundeskinds- 

 pelse med Haarene udad. De mindre fremtrædende og driftige maa nøjes med 

 Sælskindspels, ligeledes med Haarene udad. Paa Underkroppen bæres inderst 

 Stovtunderbenklæder og derover som Regel baade Sommer og Vinter et Par 

 Sælskindsbukser. Om Vinteren tager de, der ejer et Par Vadmelsbukser, gerne 

 ogsaa disse paa mellem Stovtunderbenklæderne og Skindbenklæderne. 



I Norddistriktet er der, efter at Samkvemmet med Polareskimoerne er bleven 

 mere almindeligt, en hel Del af de mere fremtrædende Fangere, der har tusket 

 sig Bjorneskindsbenklæder til. Disse betragtes dog almindeligt som for fine til 

 at have paa til daglig Brug, men bruges kun, naar vedkommende skal være fin. 



Kun ved Kolonien og andre Handelssteder bruges om Sommeren danske 

 Benklæder. Ellers bruges Skindbukser hele Aaret rundt. 



Husflidsindustri drives kun meget lidt i Distriktet, og Produkterne, der frem- 

 stilles til Salg, er kun tarvelige i Sammenligning med sydligere Egnes. 



