518 THULE DISTRIKT 



og begrundes i rent praktiske Forhold, og man betragter ikke længer den gammel- 

 dags »Tagen i Besiddelse« af Egne, som man siden overlader til sig selv, som eneste 

 afgørende. Man erobrer nu Lande af Grönlands Art gennem civilisatorisk Arbejde, 

 og med den Ret, dette giver, maa vi Danske se Fremtiden i Møde med berettiget 

 Haab om, at vort internationalt anerkendte statsretlige Omraade engang maa 

 komme til at strække sig saa langt mod Nord, at de nordgrønlandske Polareski- 

 moer ogsaa maa komme ind under samme Riges Ansvar som deres Stammebrødre 

 i det øvrige Grønland baade paa Vest- og Østkysten. 



Realisationen af denne Tanke er allerede forberedt i Praksis; i 1909 oprette- 

 des paa privat Initiativ en dansk Missionsstation i Distriktet og Aaret efter Sta- 

 tionen Thule. I over 10 Aar har nu Dannebrog vajet over det Arbejde, der af 

 Danske er gjort heroppe i Landet nærmest Nordpolen. 



For at lette Oversigten behandles Stoffet i folgende Afsnit: 

 1) Melville Bugten, 2) Kap York — Kap Alexander, 3) Etah (îta)— Hum- 

 boldt Bræen og 4) Befolkningen. 



DISTRIKTS BESKRIVELSE 



Melville Bugten. 



Historie. Den første, der passerede Melville Bugten, var William Baffin 

 paa sin berømte Rejse i 1616. Men da han allerede et Stykke forbi Devils Thumb 

 gik til Søs for ikke at se Land igen for ved Kap Duddley Digges, ca. 75 km Nord- 

 vest for Kap York, skulde hele den egentlige Melville Bugt forblive ukortlagt, ind- 

 til John Ross i 1818 fulgte Kysten fra Devils Thumb og gav os den første Kortskitse. 

 Strengt taget er det kun Strækningen mellem 75°12' n. Br. og 76° n. Br., altsaa 

 Strækningen mellem Red Head og Kap York, som Ross gav Navnet Melville 

 Bugten efter den daværende Chef for det engelske Admiralitet. Dog forekommer 

 det mig i de sidste Aar at være blevet Praksis at kalde Kysten helt nede fra Holms 

 og op til Kap York for Melville Bugten. 



Skønt Melville Bugtens Opdagelse saaledes maa henføres til Baffins Rejse i 

 1616, var det dog først efter Ross' Rejse, at den fik Betydning for Skibsfarten 

 og Hvalfangsten i hele sin Udstrækning; thi Baffins Beretninger om de ypperlige 

 fishing grounds langt nordpaa maatte først bekræftes af en anden, for de blev troet, 

 og hans Færd op til 79° n. Br. havde været saa utrolig og dristigt gennemfort, 

 at der maatte hengaa over 200 Aar, før andre Polarfarere turde tage hans Rute 

 op i hele dens Udstrækning. Hvalfangerne nøjedes derfor i Begyndelsen med at 

 gaa til Egnen om Devils Thumb, hvor de gennem flere Generationer havde rigelig 

 Fangst. Og det har ikke været saa ganske faa Skibe, der fristede Lykken heroppe 

 i Isen. Paa Ross' Rejse i 1818 var der ikke færre end 45 store Sejlere, der fulgte i 

 hans Kolvand omtrent op til Red Head. Det er i det hele taget meget betydelige 

 Flaader, der samlede har jaget i disse Egne, og gamle Beretninger melder om, 

 at der har været Foraar, hvor indtil 60 Skibe kunde ligge samlede uden forNûgssuaic 



