THULE DISTRIKT 519 



ved UmånaK Fjordens Munding for at vente paa Passage gennem Resterne af 

 Kystens Vinteris. 



De gamle Hvalfangere plejede at besejle Melville Bugten paa den Tid, da Vinter- 

 isen endnu laa fast langs Kysten i en Bredde af 60—300 km. Paa den Tid har den 

 sammenskruede Pakis ude i Baffins Bugten forlængst revet sig los i store Flager 

 og driver nu frem og tilbage for de skiftende Vinde. Dette gor, at der altid med Nor- 

 den- eller Fralandsvind mellem Pakisen og Vinterisen danner sig en bred Rende af 

 aabent Vand, der gaar fra Holms nordover til Kap York langs med Smaaoerne, 

 dog ofte afbrudt af Spærringer med tværgaaende Flager. Hvalfangerne passerede 

 i Reglen Upernivik i Slutningen af Maj for at sætte over Melville Bugten i Juni. 

 Man gik da stadig langs med den faste Is, og saafremt en pludselig Storm ude fra 

 Vest eller Sydvest begyndte at skrue Baffins Bugtens løse Isflager ind mod Vinter- 

 isen, gjaldt det om hurtigt at søge Dækning i en Ishavn. Ikke for intet var Mel- 

 ville Bugten frygtet som Farvand, thi selv de største Skibe knuses, naar de kommer 

 ind i Skruningerne, og Vinden opstaar hastigt og uden Varsel. 1819 blev ikke 

 mindre end fjorten Hvalfangere skruet ned paa denne Maade, i 1821 elleve, i 1822 

 syv og i 1830 nitten. Clemens R. Markham giver i sin Bog: The treshold of the 

 unknown region, hvorfra ovennævnte Tal er taget, følgende Skildring af Besej- 

 lingen 1830: 



Den 19. Juni drev en stærk Storm af SSV. Masser af Is ind i Melville Bugten 

 og klemte hele Flaaden ind mod Vinterisen, omtrent 40 miles Syd for Kap York. 

 Om Aftenen tog Stormen til igen, og Isskruningerne begyndte at hobe sig oven 

 paa hinanden, en stor Isskodse væltede ind over de ulyksalige Skibe, og Følgerne 

 heraf var ubeskrivelige. I Løbet af et Kvarter blev adskillige stolte Skibe forvand- 

 let til Vragstumper. Med øredøvende Brag rev Isen Skibssiderne op, Master faldt 

 i alle Retninger. Store Skibe blev klemt flade og kastet med Bredsiden ind mod 

 Isen. Besætningen havde lige akkurat Tid til at springe ned paa Isen. Men her 

 maa man ikke glemme, at der kun er ringe, for ikke at sige slet ingen Fare for at 

 miste Livet i Melville Bugten. De skibbrudne søgte Tilflugt hos deres mere hel- 

 dige Kammerater, thi det var lykkedes flere Skibe at hugge sig dybe Dokke ind i 

 Vinterisen. Selv om en enkelt Hvalfanger forulykker, uden at noget andet Skib 

 er i Sigte, kan de sikkert og nemt bjærge sig i Baade ned til de danske Kolonier. 

 Da den her skildrede Katastrofe indtraf, var der over 1000 Mand, der maatte slaa 

 Lejr paa Isen, og der udfoldede sig det muntreste Liv i Teltbyen, for Jack havde 

 faaet Ferie, og den Sommer blev længe husket som »det Aar, hvor det store Baf- 

 finsmarked blev afholdt«. 



Da de Tider kom, hvor de gamle Sejlskibe blev afløst af Dampere, blev Fa- 

 ren ved at besejle Melville Bugten naturligvis i høj Grad forringet, thi man kunde 

 nu dels i stille Vejr forcere sig frem gennem Isen, dels kunde man ogsaa langt hur- 

 tigere end før søge sig passende Tilflugtssteder under optrækkende Uvejr. Men 

 snart var der ikke mere Hval paa de gamle Fangststeder, og efter Midten af 

 forrige Aarhundrede blev Melville Bugten kun benyttet som en Vej nordover, 

 da Skotterne nu søgte over til Jones Sound og Lancaster Sound, hvor de mest 



