520 THULE DISTRIKT 



indbringende Hvalfangststeder nu findes. Indtil de seneste Tider anløb disse 

 Hvalfangere paa Udrejsen baade Kap York og Saunders 0, hvor de tiltuskede sig 

 Skind af Blaaræv og Bjørn hos de indfødte, der var lige saa interesserede i Han- 

 delen som Hvalfangerne, der skaffede dem Træ, Vaaben og Værktøj. Da Hvalfan- 

 gerne som Kegel kom samtidig med det arktiske Foraar i Slutningen af Juni, 

 gav Eskimoerne dem Navnet upemagdlit o: »De, der har Foraaret med sig«. I de 

 sidste Aar er imidlertid Hvalfangsten fuldstændig ophørt. Skibene, der kom med 

 store Besætninger paa 60 Mand, krævede saa store Omkostninger, at de forskellige 

 Selskaber, der drev Fangsten særlig fra Dundee, Peterhead og Aberdeen, tilsidst 

 opgav Bedriften, da Skibene Gang paa Gang havde foretaget den lange Rejse 

 uden Resultat. De sidste Hvalfangere, Brødrene Adams med Skibene »Morning« 

 og »Diana«, søgte forgæves Fangst i 1911. 



Faa Strækninger langs Grønlands Kyst har i den Grad været fast Rutevej 

 som Melville Bugten. Det var ikke blot Hvalfangerne, der kom her, men ogsaa de 

 mange Ekspeditioner, der under Kampen for Nordvestpassagen og Nordpolen 

 skulde nordover, har gennem et helt Aarhundrede maattet lægge deres Rute 

 her. Men desuagtet er det dog først i de allerseneste Aar, at denne interessante 

 Strækning paa ca. 500 km er blevet tilfredsstillende kortlagt. 



Indtil 1892 eksisterede der kun Ross' gamle Kort fra 1818 med ganske en- 

 kelte Forbedringer, foretagne af Hvalfangere, men da disse i Reglen passerede i 

 lang Afstand fra Land, var deres Maalinger og Pejlinger ikke altid paalidelige. I 

 1892 foretog Nordmanden Eyvind Astrup som Medlem af en af Pearys Ekspeditio- 

 ner en hastig Slædeekskursion sydover fra Kap York, kun ledsaget af Eskimoen 

 KulutånguaK. Det var oprindelig Astrups Mening at køre helt ned til Upernivik 

 Distrikt, men allerede ved Thorn Øen bestemte han sig til at vende om, og det 

 lykkedes ham derfor kun i nogen Grad at forbedre Kystkonturerne fra Kap York 

 til Kap Seddon. 



I 1903 passerede Mylius-Erichsen som Leder af Den Danske literære Grøn- 

 landsekspedition Melville Bugten, der her for første Gang berejstes med Slæde i 

 hele sin Udstrækning. Ekspeditionens kartografiske Resultat kunde dog ikke 

 blive af nogen større Grundighed, da det af Hensyn til andre Opgaver var dens 

 Formaal at naa frem til Mennesker saa hurtigt som muligt. Det, der imidlertid 

 gør denne Ekspedition banebrydende i denne Sammenhæng, er den Omstændighed, 

 at Slædefarten mellem Upernivik Norddistrikt og Kap York genaabnedes. Vel 

 vidste man, at hele denne Kyst havde været Vandringsvej til det sydlige Grøn- 

 land for de fra Amerika kommende Eskimoer, men Ruten var gaaet i Glemme. 

 Alt, hvad man kendte til Isforholdene i Melville Bugten, havde man fra de skotske 

 Hvalfangere, og da disse altid passerede den, naar Isen var i Oplosning og Drift, 

 mente man, at Isen næppe var farbar for Slæder. Det viste sig imidlertid, at her 

 var et Islæg, ypperligt egnet for Hundekørsel, og der er da heller ikke siden 1903 

 gaaet noget Aar, uden at Slæder har haft Forbindelse mellem Polareskimoerne og 

 Upernivikernes Distrikt. 



Imidlertid blev Melville Bugten ikkeMaal for nogen Ekspedition før i 1916 — 17, 



