528 THULE DISTRIKT 



af Eskimoerne for »Havets Mund<<, thi herigennem, siger de, aander det store is- 

 bundne Hav. Denne »Havets Mund« bliver til paa en ganske naturlig Maade, idet 

 den danner Grænsen mellem den fastliggende Is og de endnu ikke sammenfrosne 

 Flager længere til Søs. 



I April og Maj falder der ikke saa lidt Sne i Melville Bugten, og dette gør 

 Slædekørslen meget besværlig, men allerede i Juni Maaned tøer Isens Overflade saa 

 meget under Solens Straaler, at den i Lobet af Natten fryser til en fast Skorpe, 

 som kan bære, og hen over dette glimrende Fore kan man da tilbagelægge meget 

 lange, hurtigt kørte Distancer. Samtidig begynder Havet ude at blive levende 

 og æde sig længere og længere ind mod Land, mens Bræerne under Foraarstøbrud- 

 det kommer i Bevægelse og presser paa ud efter, saa at der danner sig brede Revner 

 ud for alle Gletschere. Dette er Optakten til Foraar og Sommer i Melville Bugten. 

 Ingen andre Steder i Grønland er der en saadan Rigdom af Sæler som her paa denne 

 Tid, hvor de ligger over hele Havisen, døsige i Solvarmen, som drysset ud af en usyn- 

 lig Haand, dovne og madtunge, et let Bytte for Jægeren. Og lidt senere hen, 

 naar Sydveststormene danner Vej for Iskanalerne, og Bræernes Kalvninger be- 

 gynder at sætte Drift i Vinterisen langs med Kysterne, kommer de store Stimer 

 af Narhval og Hvidhval sydfra eller ude fra Baffins Bugt og fylder Sunde og 

 Fjorde med deres Pusten. Samtidig samler Søfuglene sig om Skærgaardene i 

 store Flokke: skrigende Maager, pibende Tejster og Lomvier og tungsindigt syn- 

 gende Ederfugle, der ruger paa næsten alle de mindre af Melville Bugtens Øer. 



Men det Fangstdyr, der mere end noget andet spiller en Rolle for Jægerne i 

 Melville Bugten, er dog Björnen. Om Efteraaret, naar Flagerne begynder at fryse 

 sammen og Nyisen bliver tyk nok til at bære, kommer den ind ude fra det aabne 

 Hav. Den soger da ind mod Brærandene, hvor de smaa Vaager, som Sælerne ogsaa 

 holder til i, er yndede Opholdssteder. Den er da som Regel fed og veltilpas efter 

 Sommerens Jagter og feder sig yderligere Efteraarstiden igennem. Kun selve 

 Mørketiden synes at være en svær Tid for den, den savner Dagslyset og befinder 

 sig, hvis den ikke er gaaet i Hi, paa store Vandringer, snart ind mod Indlandsisens 

 vældige Skruninger, snart udefter mod Havet, hvor den ofte kan have Held til 

 at komme over en Sæl. Men saa snart Lyset atter vender tilbage, kommer det 

 store Dobbelttræk i Slutningen af Februar. Foraarets nye Bjørneunger begynder 

 da deres Livsvandring sammen med de magre Mødre ; de skal udefter mod aabent 

 Vand, for allerede, medens de er smaa, at vænne sig til at svømme. Med rørende Sam- 

 vittighedsfuldhed driver Moderen dem da udefter til Steder, hvor Isen allerede er 

 i Drift, og hvor der ikke lurer Farer fra Menneskene. 



Men de gamle Bjørne, især de store Hanner, der maaske har faaet lidt slidte 

 Tænder, søger i Modsætning til Ungdommen ind til Bræerne, hvor det paa den Tid 

 vrimler med fede og møre Sælhvalpe. 



Faa Steder har jeg som i Melville Bugten fundet Bopladser, hvor baade Menne- 

 sker og Hunde havde saa trygge Livsvilkaar, at der intet manglede Aaret igennem. 

 Ved Bopladsen Kap Seddon var som Regel 4—5 Huse, og Fangerne havde i Gen- 

 nemsnit nedlagt 15—20 Narhvaler og 80—100 Sæler i Løbet af Foraar og Sommer; 



