THULE DISTRIKT 535 



parssuit. Herbert er en stejl Sandstensformation, der næsten er fri for Bræ 

 paa Toppen, den østlige Ende ind mod Fastlandet er karakteristisk med sin fine 

 morkerode Fjælddannelse, der paa Toppen er dækket af lysere farvet Sten. Der 

 er her et ofte benyttet Bopladssted, der dels lever af Hvalrosjagten, men ogsaa 

 driver stor Sæljagt ved den nærliggende Isfjældsbanke, der ofte kan holde Stør- 

 stedelen af Inglefield Fjordens Isfjælde fangne; ogsaa længere ude ved Sundet 

 mellem Herbert og Northumberland ligger en Boplads; et Stromsted i Sun- 

 det holder en stor Del af Vinteren en Vaage aaben, hvor en stor Sæljagt kan dri- 

 ves. Øen har ingen Fuglefjælde; derimod findes der paa Northumberland Øen 

 ikke saa faa Søkonger. I det bele ligner de to Øers Natur ikke hinanden. North- 

 umberland Øen har to adskilte Lokalbræer, som sender betydelige Brætunger 

 ned i Havet ud ad mod det aabne Hav. Øen naar en Højde af 800 m og bestaar 

 af Sandsten og Diabas, enkelte Mineraler findes her, dog ikke i større Mængde, og 

 de er for lidet undersøgte endnu, til at man kan give en fyldig geologisk Skild- 

 ring af den ellers sikkert interessante 0. Udenfor ligger Hakluyt Øen, der 

 næsten aldrig kan naas med Slæde og Hunde, da Isen saa at sige aldrig ligger her. 

 Der er paa Øen et stort Fuglefjæld mest for Lomvier, og Øen, der dog engang 

 har været beboet, berømmes for sine frodige Græsskraaninger. 



Den sidste større Indskæring før Kap Alexander har vi umiddelbart Nord 

 for Mc'Cormick Fjord ved Igdluluarssuit, Robertson Fjord. Herfra skifter Land- 

 skabet atter ganske Karakter, idet de golde nøgne Fjordfjælde herfra og nord- 

 efter bliver grønne Søkongefjælde, der uden Afbrydelse strækker sig helt op til 

 Etah (îta). Samtidig snævrer Landbræmmen atter ind, idet den bliver ganske smal 

 Norden for Igdluluarssuitlandet. Strækningen herfra og til Etah er ikke ulig den, 

 der er skildret Nordvest for Kap York, men er i Modsætning til denne et sandt 

 Eldorado for Harer. Overalt mellem de frodige Fjældskrænter skyder Gletschere 

 sig ned som store, men kun lidet producerende Isfloder. Trods det barske Præg, 

 al denne Is giver, er dog Søkongernes saftiggrønne Ynglepladser det alt beher- 

 skende i dette Strøg. 



Nævnes maa her Pitoraivik (Kap Chalon), et 400 m højt Sandstensfjæld, 

 der rejser sig stejlt og ugæstfrit op af Havet, men ikke desto mindre hver Vinter 

 i de vanskelige Fangstperioder samler saa godt som alle Stammens Fangere paa 

 sin Isfod. Thi de Nordenstorme, der .om oftest raser her, lader aldrig Isen blive lig- 

 gende ret længe ad Gangen, og paa den Nyis, der da til Stadighed dannes, drives 

 da lige fra Lystid, sommetider endog før, en indbringende Hvalrosjagt, som redder 

 Befolkningen over den døde Periode, der altid er mellem den Tid, da Vinter- 

 depoterne under Mørketiden er opspiste, og da Foraarsfangsten paa uto/c atter 

 kan begynde. 



Det højeste og stejleste af alle disse Kap er imidlertid Grønlands vestligste 

 Hjørne, Kap Alexander, der direkte fra Indlandsisen kiler sig ud i Smith Sund 

 som en mægtig Bølgebryder for de Nordenstorme, der oftest pisker mod dens 

 golde Klipper. Næsten altid ligger der i klart Vejr en Sky hen over Tinden, og 

 dette betyder uvægerligt Storm af Norden, men ved Foraarstide i Maj, naar Vej- 



