538 THULE DISTRIKT 



ter: Nigerdlît: »De som bor nærmest Sydvesten«, Akûnârnùut: »Mellemboerne«, 

 OrKordlît: »De der bor i Læ for Sydvesten«, og Avangnardlît : »De der bor nær- 

 mest Nordenvinden«. 



Ved NigeK forstaas dog ikke blot Sydvesten, herunder indbefattes ogsaa 

 de milde Fohnvinde, der kommer inde fra Indlandsisen. 



Under Nigerdlît horer Bopladserne ved Kap York og nærmeste Omegn. 

 Her findes ikke nogen egentlig Sommer, og Vinterfangst kan derfor drives gennem 

 alle Aarets tolv Maaneder, blot man nu og da sætter over en Bræ for at komme 

 fra den ene Fjord til den anden. Som det fremgaar af det eskimoiske Navn 

 for Distriktet, er Sydvesten den stadig fremherskende Vind. Blæser den hyppigt 

 i Løbet af Sommeren, fyldes hele Kysten med Pakis, der giver raat Vejr med 

 daarlig Fangst. Denne Vinds eneste Velgerning falder om Efteraaret, idet den 

 ikke blot giver tidlig Islæg, men ogsaa forer Björne med sig ude fra Baffins Bug- 

 ten og ind til Land. 



Det sparsomme aabne Vand giver ikke nogen gunstig Lejlighed til Kajak- 

 fangst, og Folk her har derfor ikke særlig store Vinterdepoter. Det lykkes dog 

 som Regel under den korte Sommer at fange nogle Narhvaler og en enkelt 

 Hvalros, men ud over en 4—8 Narhvaler og 2—4 Hvalrosser pr. Fanger bliver 

 det sjældent. Kap York er det eneste Sted inden for Distriktet heroppe, hvor 

 der hvert Aar nedlægges nogle Klapmydser. Foraaret igennem fanges en Mængde 

 Sæler, 50—100 pr. Fanger, fra Isen som ïttut, men da Fangerne her som Regel 

 af Hensyn til В jornejagterne har mange Hunde, forslaar Sælkodet ikke videre; 

 thi Sælkødet bruges som Hundefoder. I de sidste Aar, efter at Handelsstationen 

 er oprettet, har de dog ogsaa begyndt at fange Hajer, hvoraf der findes mange 

 lige uden for Bopladsen. Dette sparer nu meget Sælkod. 



Sælerne saavel som Kødet af al anden Fangst nedlægges i Stendysser som 

 Vinterdepoter, og alt, hvad der saaledes er nedlagt for Midten af Juli, gaar i let 

 Forraadnelse paa Grund af Solens Varme og kan ikke bruges som Kogekod, da 

 det er uspiseligt kogt, det maa derfor spises frossent og raat. 



Paa Grund af de noget vanskelige Fangstforhold paa Sødyr spiller derfor 

 den lille Sokonge, der bygger i Millionvis ved alle Fjældene ved disse Bopladser, 

 den allerstørste Rolle. De holder til i Stenskred paa Fjældskraaningerne, og paa 

 den Tid af Dagen, hvor de efter deres Fangstudflugter til Havet vender tilbage 

 til deres Ynglepladser, passerer de hen over Stenene i saa tætte Flokke, at man 

 skjult bag Stensætninger kan fange dem ind i Ketsjere, ja ligefrem ose dem ud 

 af Luften. Som Vinterforraad konserveres de paa en ganske særegen Maade: 

 I Maj og Juni nedlægges de med Hud og Haar i store friskflaaede Sælskind, der 

 er krænget hele af Sælen, saaledes at der kun bliver en lille Aabning ved Hoved 

 og Bagluffer, som snøres sammen, naar Skindet er fyldt. Et saadant Skind fyldt 

 med Søkonger: »Kiviaic«, dækkes nu forsvarligt til med Sten, saa at Solens Straa- 

 ler ikke kan trænge ind til dem ; dette vilde gøre Kødet bittert. De mange Fugle, 

 der er stoppet fast i Skindet, gaar nu i let Forraadnelse, samtidig med at Spækket 

 fra Skindet gennemtrænger Kodet. Denne Ret, som regnes for en stor Delika- 



