546 THULE DISTRIKT 



Tæpper, som slynger sig hen over Stjernehimlen, Nætterne en sælsom Be- 

 tagethed, der ikke træfies andre Steder i Vestgrønland. 



I umiddelbar Tilknytning til Klimaet staar naturligvis Plantevæksten. Skont 

 Jorden ingenlunde horer til de mest ufrugtbare, er det haarde Vejrlig en saa stærk 

 Hindring for en rig Bevoksning, at denne kun optræder sparsomt og paa de mest 

 begunstigede Steder. Men det er ikke blot Kulden, der øver sin Indflydelse di- 

 rekte, ogsaa forhindrer den indirekte den nodvendige Betingelse, Vandet, i at 

 hjælpe Planterne. Om Vinteren, naar alt er frosset, kan selvfølgelig ingen Plante- 

 rodder optage Fugtighed, men ogsaa i Tøsmeltningen volder den stærke Bestraa- 

 ling, at det smeltede Vand meget hurtigt fordamper, og Jorden bliver aldeles 

 udtørret i Løbet af ganske kort Tid. Derfor ser man ofte mange Planter dukke 

 frem under Sneen, efterhaanden som de store Driver smelter, idet der herunder 

 har været et for Planterne nyttigt Skjul, beskyttet mod for stærke Temperatur- 

 forandringer og Fordampning. I daarlige Somre, hvor mange Snedriver slet ikke 

 forsvinder, ligger Planterne derfor blot i Hi og venter paa bedre Tider. Saadanne 

 Somre sætter ingen Planter Blomster eller Fro, og dermed staar det i god Sam- 

 klang, at alle Planterne er fleraarige, saa de »har Raad til« at vente, om der skulde 

 gaa et eller flere Aar hen »uden Arbejde«. 



Men det er et ganske antageligt Antal Fanerogamer, der træffes deroppe, 

 101 forskellige Arter er hidtil fundne, og den korte Tid — højst to Maaneder — 

 Blomsterne har overladt, virker de bedste Steder med en Rigdom, som man skulde 

 tro umulig, naar man første Gang besøger Landet. Som alle arktiske Blomster 

 er de uden Duft, men i Farver staar de ikke tilbage for andre og mildere Himmel- 

 strøgs. Endogsaa Insektbestøvning finder Sted for mange Planters Vedkommende, 

 og naar om Sommeren Solen bager, og ikke en Vind rører sig, summer Humlebi- 

 erne fra Blomst til Blomst; Sommerfugle, Blomsterfluer og Myg svirrer i Luften 

 og ikke skulde man saa tro, at vi her var ved Jordens yderste Grænse. 



Den første Blomst, der viser sig, er ogsaa den mest iøjnefaldende, nemlig 

 Purpurstenbræk, der blodrød allerede i streng Kulde staar udfoldet ved Siden af 

 snedækte Pletter, i tætte Tuer den ene Blomst ved Siden af hinanden, saamange 

 at man kun ser det røde og intet grønt imellem. Senere kommer den gule Fjæld- 

 valmue, den hvide dryas octopetala, den gule draba alpina o. s. v. Fandens Mælke- 

 bøtte optræder; om end den har maattet yde Tribut til de høje Breddegrader ved 

 at tilsætte det meste af sin Størrelse, saa staar den dog. med Troldurten (pedicu- 

 laris hirsuta) og flere andre som en Hilsen hjemmefra og minder om, at det dog er 

 den samme Jord vi betræder, blot maa Planter som Mennesker og alt andet vide 

 at læmpe sig efter Kulden. Ulvefoden (lycopodium) og Padderokken staar som en 

 Levning fra svundne Jordperioder, som de ene forstod at trodse. I Kærene staar 

 Kærulden med sine hvide Bomuldstotter, og baade Is- og Vandranunkelen i det 

 tætte Græs paa de fugtige Steder; men mest er Frugtbarheden dog fremtrædende 

 ved Søkongefjældene, hvis Sider er ganske grønne i den bedste Tid, ja det er endog 

 saaledes, at man har kunnet brænde hele Græstæppet af i store sammenhængende 

 Arealer. Træer kan der naturligvis ikke være Tale om i den Forstand, men den saa 



