THULE DISTRIKT 549 



med et lille hvidt Flag i Haanden. Men Eskimoerne syntes heller ikke at have 

 nogen Forstaaelse af de fredeuge Hensigter med disse Manøvrer, og man vilde 

 muligt have fortsat med snedige Eksperimenter, der kun vilde have forvirret 

 og skræmmet endnu mere, hvis ikke Sachæus havde vist sig som Situationens 

 Mand og havde anmodet Ross om at faa Lov til at gaa ind til sine Stammefrænder, 

 alene og ubevæbnet. Paa denne Maade naaede man endelig Forbindelse. 



Det tjener i høj Grad til Eskimoernes Eos, at de, trods alt det uforstaaelige, de 

 saa, dog lod sig lokke om Bord og ned i Chefens Kahyt med Sachæus som Tolk. 

 gav kloge og værdige Svar paa de mange Spørgsmaal, der blev rettet til dem. 

 Man tænke sig blot, hvilket Indtryk det har gjort paa dem, da man paa Dækket, 

 antagelig for at more dem, slap et gryntende skotsk Svin løs — disse Mennesker, 

 der kun var vant til at have med vilde Dyr at gøre. Eller at man foranstaltede 

 en Taskenspillerforestilling for dem, eller lod dem se sig selv i Forstorrelsesspejl. 



Det er af Interesse, at Ross sammenfatter sine Indtryk af dem i, at de taler 

 med megen Kærlighed om hinanden og deres Familie, og i det hele synes at leve 

 lykkeligt uden Kendskab til Sygdom og Krig. 



Efter Ross' Rejse aabnes en regelmæssig Hvalfanget, og nu blev Kap York an- 

 løbet hver Sommer af talrige Skibe. Men Polareskimoerne var meget konserva- 

 tive og forsigtige af Naturen, og vi raaa helt op til omkring Aar 1870, for vi finder 

 den første Bosse iblandt dem. Og denne ejedes endda ikke af nogen indfødt Polar- 

 eskimo, men af Kumangapik, der var indvandret fra Baffins Land. Et Par Men- 

 neskealdre igennem fastholdt Kap Yorkerne deres Reservation overfor alle Frem- 

 mede. Naar de kom om Bord, turde de intet røre, intet spise, og gamle Hvalfan- 

 gere har fortalt mig, at de aldrig modtog Føde om Bord ; hændte det, at man gav 

 dem en Kiks med, naar de forlod Skibene, kastede de den som Regel fra sig, 

 inden de naaede Land. SemigaK, en gammel Kvinde, har fortalt mig om, hvor- 

 ledes hun som Barn morede sig med at lege med Kiks i Smaasøerne, idet hun 

 bildte sig ind, at det var Baade; spise dem turde hun ikke. En anden gammel, 

 KilerneK, berettede om, hvorledes man i hans Ungdom nok turde gaa op paa 

 Skibene, men altid søgte sig Natteleje paa Isen i passende Afstand. 



I 1849—50 overvintrede Skibet »North Star« ved Thule, men de Erindringer, 

 der knytter sig til dette Besøg, er meget æventyrlige og viser mere end noget andet, 

 at der har været en Kløft mellem de hvide Mænd og Landets indfødte, og at de 

 sidste det længst mulige har holdt sig paa Afstand i en ubestemt Følelse af, at der 

 ventede dem en eller anden Fare fra de hvide Mænd. 



Den næste Overvintring, vi har inden for Polareskimoernes Land, er i Aarene 

 1853—55, da Kane paa sin Polarekspedition førte sit Skib »Advance« op gennem 

 Smith Sund til Renslaer Harbour. Det Forhold, han kom til at staa i til Eskimoerne, 

 illustreres bedst derigennem, at han det længst mulige søgte at opretholde den 

 Fiktion mellem Eskimoerne og sig selv, at han var en Guddom, der var dalet ned 

 til dem fra Himmelen, en Mand med overnaturlige Egenskaber. Kane blev her i 

 tre Aar, og i disse tre Aar var Polareskimoerne ham til uvurderlig Hjælp, ikke mindst 

 i de Perioder, hvor hele Besætningen laa syg af Skørbug, og man kun gennem 



