THULE DISTRIKT- 551 



Grönland som i Amerika. Peary, som hurtigt saa, at der ikke førte nogen Vej 

 tilbage fra denne Udvikling, optraadte gennemgaaende med en Ansvarsfølelse, 

 der ødelagde det mindst mulige af, hvad der var godt og oprindeligt i de gamle 

 Fangst- og Erhvervsmetoder, thi man maa vel husLe paa, at i et Land som Polar- 

 eskimoernes maa al Fremgang baseres i Maaden, hvorpaa Kampen for Tilværelsen 

 skal føres. Selv om man muligvis kan beklage, at Polareskimoerne fra at være et 

 frit Folk, der var ganske uafhængige af Civilisationen, nu gik over til at blive et 

 Folk, der lige som andre Naturmennesker blev afhængigt af den hvide Mand, maa 

 man dog ikke overse Betydningen af, hvad det vil sige for en hel Stamme at faa 

 Kampen for Føden forenklet og gjort lettere. Den som selv har levet sammen med 

 dem og forsøgt at klare sig paa gammel eskimoisk Vis, vil bedre end nogen anden 

 kunne vurdere Betydningen heraf. 



Saaledes var Forholdene indenfor Kap York Distriktet, da Thule Stationen 

 blev oprettet. 



Religiøse Forestillinger. Polareskimoerne tror ikke paa nogen Gud, der 

 tilbedes, men lægger til Grund for deres religiose Forestillinger en Række fortæl- 

 lende Sagn og traditionsbundne Vedtægter, som anses for Overleveringer fra 

 de allerældste Tider; Forfædrene har her nedlagt al deres Visdom og Livser- 

 faringer paa det, at de, som kom efter dem, ikke skulde begaa de samme Fejl og 

 leve paa de samme Vildfarelser som de selv 



Sagnene er at betragte som I nu ^-Folkets Saga, der berettes fra Slægt til 

 Slægt af de ældste til de yngste i Samfundet. Disse Fortællinger er dels rent skild- 

 rende, dels er de at betragte som Advarsler mod dem, der ikke vil indordne sig 

 Traditionernes Krav, dels er de ogsaa Beretninger om Helte, der i alle mulige 

 Farer altid klarer sig som straalende Eksempler for kommende Slægter. 



ÜsarKaK, en klog og intelligent Mand, definerede mig engang deres egen Op- 

 fattelse i følgende Ord: Vore Fortællinger er Menneskers Oplevelser, og det er 

 derfor ikke altid smukke Ting, man hører om. Men det lader sig ikke gøre at ud- 

 smykke en Fortælling, for at den kan blive behagelig for Tilhøreren, naar den 

 samtidig skal være sand. Tungen maa være et Ekko af det, der skal skildres, og kan 

 ikke læmpes efter et Menneskes Lune og Smag. Nyfødtes Ord kan ingen fæste 

 Lid til, men gamle Slægters Erfaring rummer Sandhed. Naar vi fortæller vore 

 Sagn, taler vi derfor ikke ud af os selv, men det er Fædrenes Visdom, der taler 

 gennem os. 



Som et Eksempel paa disse Sagn skal jeg her gengive det, der handler om 

 »den Gang for længe, længe siden«, da Menneskene blev til. Med sin dybe Kraft 

 og sin barske Oprindelighed er det et godt Eksempel paa eskimoisk Fantasi. Det 

 oversættes her, saa nær det er mig muligt, efter en Opskrift, som dikteredes mig 

 af den gamle Eskimokvinde Arnaluk: 



»Vore Forfædre har talt meget om Jordens og Menneskenes Tilblivelse den 

 Gang for længe, længe siden. De forstod ikke at gemme Ord i Streger saaledes som 

 Du ; de fortalte bare, de Mennesker som levede før vi ; de fortalte om mange Ting, og 



