552 THULE DISTRIKT 



derfor er vi ikke uvidende om disse Ting, som vi hørte omtale Gang paa Gang, 

 lige siden vi var smaa. Gamle Kvinder spilder ikke deres Ord ligegyldige hen, 

 og vi tror dem. I Alderdommen findes ingen Logn. 



Den Gang for længe længe siden, da Jorden skulde blive til, styrtede den ned 

 fra oven; Jord, Fjælde, Sten styrtede ned oppe fra Himlen, saaledes blev 

 Jorden til. 



Da Jorden var bleven til, kom Menneskene. Man fortæller, at Menneskene op- 

 stod af Jorden. Smaabørn kom ud af Jorden, de kom frem mellem Pilebuskene, 

 fulde af Pilelov. Og saa laa de der mellem Dværgbuskene med lukkede Øjne og 

 sprællede; de kunde ikke engang kravle. Deres Mad fik de af Jorden. 



Der fortælles nu om en Mand og en Kone ; men hvorledes, det er gaadefuldt — 

 naar havde de faaet hinanden, naar var de blevet store ? Jeg ved det ikke. Men 

 Konen syr da Børnedragter og vandrer ud. Hun finder Smaabørn, klæder dem 

 paa og bringer dem hjem. 



Saaledes blev Menneskene mange. 



Da de nu var bleven mange, vilde de have Hunde, og en Mand gaar ud med 

 en Hundesele i Haanden og giver sig til at stampe i Jorden under Kaabet: »hoc- 

 hoc-hoc«. Saa sprang Hundene frem af Tuer, — Smaatuer. Og de rystede sig 

 ordentligt, for de var fulde af Sand. Saaledes fik Menneskene Hunde. 



Men Menneskene formerede sig; de blev flere og flere. De kendte ikke Døden, 

 den Gang for længe længe siden, og de blev meget gamle, tilsidst kunde de ikke 

 gaa, de blev blinde og maatte ligge. 



De kendte heller ikke Solen, de levede i Mørke; Dagen gryede aldrig, kun inde 

 i Husene havde de Lys ; de brændte Vand i Lamperne ; den Gang kunde Vand 

 brænde. 



Men Menneskene, som ikke forstod at do, blev alt for mange, de overfyldte 

 Jorden, — og saa kom der en meget stor Havflod. Mange druknede, og Menne- 

 skene blev færre. Spor af denne Havflod finder vi paa høje Fjældtoppe, hvor man 

 ofte kan finde Muslinger. 



Da Menneskene nu var bleven færre, gav to gamle Kællinger sig til at tale: 

 »Lad os blot være uden Dag, naar vi samtidig er uden Død«, sagde den ene; hun 

 var vist bange for Døden. 



»Nej, sagde den anden, vi vil have baade Lys og Død«. Og da den gamle Kone 

 udtalte disse Ord, blev det saaledes — Lyset kom og Glæden og Døden. 



Der fortælles, at da det første Menneske døde, dækkede man Liget til med 

 Sten. Men Liget vendte tilbage, det forstod vist ikke rigtig at dø. Det stak Ho- 

 vedet frem fra Briksen og vilde op. Men en gammel Kone skubbede det tilbage: 



»Vi har nok at slæbe paa, og vore Slæder er smaa«. 



De var nemlig i Færd med at bryde op til en Fangstrejse. Og saa maatte den 

 døde vende tilbage til sin Stendysse. 



Da Menneskene nu havde faaet Lyset, kunde de tage paa Fangstrejser, og 

 behøvede ikke længer at æde af Jorden. Og med Døden kom Solen, Maanen og 

 Stjernerne. 



