THULE DISTRIKT 555 



Form for Madstræben, Jagten, ogsaa er hans højeste Lidenskab, og man kan der- 

 for med Rette sige, at han lever et lykkeligt Liv, tilfreds med de Kaar, Skæbnen gav 

 ham. Sit barske Land vil han ikke bytte for noget andet i Verden. Han er fra 

 Fødselen af vel egnet til sit Erhverv, sejg, snarraadig, og den Færdighed i Brugen 

 af Redskaberne, der senere skal gøre ham til Mesteren under Jagterne, opnaar 

 han under Leg, mens han vokser til. Her findes ikke nogen Børneopdragelse af 

 nogen Art; Livet kommer af sig selv til Børnene, og naar de saa en skønne Dag 

 opdager, at de har Kræfter til at være med blandt de voksne, træder de ind i Er- 

 hververnes Række. Arbejdsfordelingen mellem Mand og Kvinde giver sig selv; 

 Mændene skaffer, hvad der er nødvendigt til Livets Ophold, mens Kvinderne hol- 

 der det lille Hjem vedlige og med deres Hænders Arbejde sætter Manden i Stand 

 til at udholde Kulde og Strabadser. Naar Vejret er godt, er Mandens Dag lige saa 

 lang, som hans Hvile er kort; ikke for intet siger Polareskimoen, at man maa kom- 

 me det daarlige Vejr i Forkøbet, man faar Tid nok til Hvile og Søvn, naar Uvej- 

 ret binder en til Hytte og Telt, og derfor kender hans Arbejdsdag ikke til nogen 

 anden Begrænsning end den, som hans Fysik giver. Om Sommeren med aabent 

 Vand og godt Vejr lægger Kajakkerne ud paa Fangst tidligt om Morgenen, og Kvin- 

 derne ved da intet om, naar de har deres Mænd igen, før Kajakkerne atter er i Sigte. 

 Polareskimoens Fangstdag er ikke som Sydgrønlænderens inddelt i Døgn, saa- 

 ledes at det vækker Uro og Bekymring, naar en Fanger ikke er tilbage igen om Af- 

 tenen eller Natten. Naar man tager paa Fangst, siger man aldrig noget om, naar 

 man kommer tilbage igen, thi man tager Chancen saa grundigt, som det paa no- 

 gen Maade lader sig gøre. I Sommertiden kan man blive borte Uger ad Gangen 

 uden at vende hjem til Teltet, man ligger da i Klippehuler eller i Stenlæ, saaledes 

 som det bedst kan falde, thi Fangeren er saavel Sommer som Vinter saaledes 

 klædt paa, at han kan søge Hvile hvor som helst og naar som helst. Disse Kajak- 

 fangster, der ikke er bundne til Farvandet umiddelbart ved Bopladsen, har den 

 store Fordel, at man uvilkaarligt faar langt større Vinterdepoter, end man vilde 

 faa, hvis det friske Bytte daglig blev bragt hjem. Selvfølgelig er der altid sørget 

 for Mad til Kvinder og Børn under en Mands Fravær, men det er dog altid for- 

 bavsende, saa lidt disse kan nøjes med i Sommertiden, naar Manden er borte. 

 De økonomiske Fordele ved Fangsten borte fra Bopladsen viser sig blandt andet 

 deri, at Sælerne kan deponeres hele for Vinteren, og at Flænsestykkerne, navnlig 

 fra de større Fangstdyr som Hvalros og Narhvaler, næsten nedlægges urørte. 

 Dette er saaledes Grunden til, at en Fanger, der har faaet 5—8 Narhvaler i Lobet 

 af en Sommer, virkelig er i Stand til at gemme saa meget hen for Vinteren, at han 

 i Depoterne faar en afgørende Morketidsreserve. I det sydlige Grønland derimod, 

 hvor man altid plejer at bugsere Storfangsten til Bopladsen, parteres Parterne 

 ud i saa mange Smaastykker, at der ofte næsten ikke bliver noget tilbage til 

 Fangeren selv. 



Under Mandens Fravær er det Kvindens Pligt at tørre og berede alle de 

 Skind, der skal være klare til Vinteren, ligesom hun skal passe Hundespandene, 

 der altid heroppe staar bundne. Man opererer nemlig med en Fil Kronen paa 



