556 THULE DISTRIKT 



Rovtanden bort, saaled.es at de bliver ude af Stand til at bide Kobberem over. 

 Den Omstændighed, at Hundene staar bundne, skaaner en Boplads for alt det 

 Vrøvl, som opstaar, naar Hundene gaar løse, og mange Tvistigheder blandt Bo- 

 pladsfællerne, som man i Sydgrønland som Følge af de løse Hunde kun har alt 

 for meget af, undgaas ganske. Heroppe kan baade Skind og Kod ligge fremme 

 uden Fare for at blive spist eller ødelagt af Hunde. 



Polareskimoen har i det daglige Liv det Princip, at Kvinden saa lidt som 

 muligt skal i Berøring med Spæk eller andet, der kan tilsmudse hende. Det er 

 derfor altid Mændene selv, der flænser Sælerne, i Modsætning til Skikken i det 

 ovrige Grønland, hvor Flænsningen hører ind under Kvindearbejdet; det er der- 

 for ogsaa Manden, som parterer Kogekødet og bringer det ind i Teltet eller Hyt- 

 ten, saaledes at Kvinden lige kan putte det i Gryden. I denne Forbindelse er det 

 betegnende, at man siger, at en Kvindes Plads ikke er paa Gulvet, men paa Brik- 

 sen. Indendørs tilbringer hun derfor den meste Tid paa Hug et Stykke tilbage 

 paa Briksen bag sin Lampe, hvis Pasning er en af hendes fornemste Opgaver; 

 hele hendes Husdragt bestaar derfor af et Par Ræveskindsbenklæder, og hendes 

 Ben er altid, hendes Overkrop som Regel nøgen. 



Som Kajakroer kan Polareskimoen langt fra maale sig med de øvrige Grøn- 

 lændere, dertil har han for lidt Lejlighed til at øve sig. Hans Kajak er stor og 

 klodset og taaler ikke Søgang, i sit Udstyr mangler den baade Hel- og Halvpel- 

 sen til at dække over Aandehullet, der heroppe ikke er rundt, men aflangt og 

 firkantet. Foran paa Aabningen er anbragt en Plade af Hvalrostand, som den 

 forholdsvis store Aare kan hvile paa, naar man ror almindeligt, denne Plade 

 kaldes en адгак. Forfølger man et Fangstdyr, og skal Farten derfor sættes op, 

 løfter man selvfølgelig Aaren. Skønt Kajakken heroppe ikke er meget bevendt 

 som Søbaad, gør den dog udmærket Fyldest, thi i den korte Tid, Havet er aabent, 

 er det som Regel opfyldt af saa meget bølgedæmpende Is, at det sjældent kom- 

 mer i Oprør. Forøvrigt er Kunsten at ro i Kajak ganske ny, thi det er ikke mere 

 end godt 50 Aar siden, at den blev indført af en Stamme, som kom indvandrende 

 fra Ponds Bay. Man fortæller i Stammen, at en ondartet Epidemi engang bort- 

 rev alle Stammens ældre Mænd, saaledes at man glemte at lave Kajakker; der 

 er imidlertid ogsaa dem, der paastaar, at det ligefrem har været Træmangel, 

 der var Skyld i, at Kajakken Generationer igennem gik i Glemme. I Aaret 1903 

 kunde kun Stammens unge ro i Kajak, alle Stammens ældre Mænd gjorde det 

 ikke, da de ikke havde faaet nogen Øvelse i deres Ungdom. Man forstaar, at det 

 i mange Retninger har været skæbnesvangert for Fangsten at undvære Kajak- 

 ken, idet man saaledes udelukkende blev henvist til Isf angst. Man sorgede derfor 

 altid for at slaa sig ned ved Fuglefjældene, saaledes at man havde dels Søkon- 

 gerne og almindelige Lomvier at falde tilbage paa i en Tid, hvor man ikke kunde 

 færdes paa Isen, dels ogsaa i langt højere Grad end nu maatte basere Vinter- 

 depoterne paa Fugle. 



Kajakfangerens Hovedvaaben er her som alle andre Steder i Grønland Har- 

 punen med Fangeline og Blære, Harpunen har intet Kastetræ, man nøjes med 



