THULE DISTRIKT 557 



en Modhage af Ben til at stotte Haanden under Kastet; Blæren er større end 

 andre Steder i Grønland, og den bruges »baglænds«, d. v. s. mens Blæren ellers træk- 

 kes gennem Vandet saaledes, at Hoved og Forluffer vender fremefter, bruger 

 man det omvendt her. En Ejendommelighed er det ogsaa, at Lufferne er bevaret 

 i hele deres Størrelse med Kløerne paa; en anden Ejendommelighed ved BlæreD 

 er den, at der er bunden en firkantet Træramme med udspændt Skind som Bund 

 til den. Naar det saarede Dyr trækker Blæren gennem Vandet er denne Ramme 

 fæstnet saaledes, at ogsaa den drages gjennem Vandet og meget betydeligt 

 øger den Modstand, Blæren gør, idet den virker som et Drivanker; den kaldes 

 for en niutan. Den store Blære og niutafcen gør det nødvendigt, at Harpun- 

 odden, der skal stødes ind i Fangstdyret, heroppe er langt større end de sydgrøn- 

 landske, en lille Harpunod vilde straks blive revet ud af Saaret igen gennem 

 den stærke Modstand. I Sydgrønland, hvor man bruger smaa Blærer, flygter 

 et saaret Dyr med stærk Fart gennem Vandet, men det spiller her ingen Rolle, 

 da man har smalle og hurtige Kajakker; Polareskimoen derimod maa gøre, hvad 

 han kan, for at det saarede Dyr flygter saa langsomt som muligt, thi ellers vilde 

 han ikke kunde indhente det med sin tunge Kajak. Foruden Harpun bruges 

 ogsaa Lanser til at dræbe det saarede Dyr med; de forskellige Former for Fugle- 

 pile eller Vingeharpuner kendes ikke. 



Gennemsnitsmaalet for en polareskimoisk Kajak er en Længde af 6,65 m 

 og en Bredde paa 0,65 m paa det bredeste Sted, Harpun linen er 23 m lang; den 

 har ingen Kol som den sydgronlandske, men er fladbundet; dette er ikke uden 

 Betydning under en Nærkamp med en Hvalros. Hvad den polareskimoiske Kajak- 

 roer mangler i Sødygtighed, erstatter han tilfulde i den forbavsende Færdighed, 

 hvormed han lydløst og uset kan ro sig ind paa Livet af sit Fangstdyr. Paa Jagter 

 efter Hvalros er hans Dristighed lige saa stor som hans Behændighed, naar det gæl- 

 der om at overraske den hurtige Narhval. Og det maa erindres, at han skal gaa 

 anderledes tæt til Dyrene end Sydgrønlænderen, der har det lange Kast, som 

 Kastetræet giver. 



Under Skildringen af det daglige Liv, saaledes som det forløber for en Polar- 

 eskimofamilie, vil det her være unødvendigt at komme ind paa de forskellige 

 Fangstmaader fra Kajak, da disse ganske vil falde sammen med, hvad der alle- 

 rede er skildret for det øvrige Grønlands Vedkommende; selve Fangstforhol- 

 dene er skildrede under Bopladsskildringen. Det eneste, vi her skal berøre, er en- 

 kelte Sider af Vinterfangsten, som er særegne for Thule Distriktet. 



Vi har i det foregaaende set Fangeren Sommeren igennem leve meget borte 

 fra sin Familie paa Kajakfarter; en Forandring heri indtræder først, naar de før- 

 ste Mørkningsaftener begynder at melde sig i September, og Tyndisen kun til- 

 lader Smaature omkring selve Bopladsen. Med det første Snefald kommer saa 

 Slæderne frem, Surringerne fornyes, og Hundene, der er utaalmodige efter atter 

 at komme til at virke, prøves paa smaa Udflugter ind over Land ; ofte er det Kvin- 

 derne, der foretager disse første Ekskursioner, thi de er i Modsætning til deres 

 Søstre i det sydlige Grønland omtrent lige saa dygtige til at svinge en Pisk og 



