558 THULE DISTRIKT 



køre et Spand som Mændene; deres Smaature gælder som Regel tilfrosne Søer 

 i Oplandet, hvor der drives et ivrigt Ørredfiskeri med Laksespyd. Forøvrigt er 

 Efteraaret en meget travl Tid for Kvinderne, thi alle skal have nyt Tøj fra yderst 

 til inderst, inden Vinteren kommer, saaledes at man ikke blot staar rustet til 

 de første Efteraarsj agter paa Nyis, men ogsaa er klar til de glade Besøgsrejser 

 i Mørketiden. 



Den polareskimoiske Slæde er meget forskellig fra de Typer, vi kender fra 

 de danske Grønlændere; Snuderne staar lige ud, hvilket gør dem stærkere, og 

 Opstanderne bestaar af et enkelt Stykke, omtrent lige op og ned og mangler 

 den Fod, de sydgrønlandske har ved Surringen. Tværtræerne naar ikke uden 

 for Mederne, da de ikke bruges til at fastholde Surringen af Læsset. Surrelinen 

 stikkes derimod ind under en svær Kobberem, der løber paa langs af Ydersiden 

 af Mederne. Af Form er hele Slæden længere, men ogsaa smallere end den syd- 

 grønlandske : det anses for det mest praktiske i Skrueis og paa Isfodskørsel. Op- 

 standerne er derimod kortere. I de Tider, Polareskimoerne ikke havde nogen For- 

 bindelse med Civilisationen, var Slæderne smaa og elendige, enten bestod de helt 

 af Hvalben eller ogsaa af mange smaa sammenbundne Træstumper. For Handels- 

 stationens Oprettelse havde Slæderne som Regel følgende Størrelse: 1,30 m X 

 0,30 m, nu derimod, da de paa de mange Nordpolsekspeditioner, de har deltaget i, 

 har lært at sætte Pris paa Verdens stærkeste Træsorter, nøjes de ikke som Sydgrøn- 

 lænderen med almindeligt Fyrretræ; alle polareskimoiske Slæder laves nu af 

 dansk eller amerikansk Eg, Ask eller Simaratræ og har den imponerende Længde 

 af 335 cm og en Bredde af 68 cm. Det er heller ikke Smaalæs, der skal trans- 

 porteres, thi ofte surres ved Fangststederne Læs med Hvalroskød, der vejer indtil 

 800 kg. Paa Besøgsrejser faar Mand med Kone og 3—4 Børn med Lethed Plads, 

 og de mindreaarige er da som Regel indbyltede i Skind og fastsurrede til Op- 

 standerne. 



I Sommertiden har det været Kvindernes Opgave at fange saa mange Sø- 

 konger som muligt, dels som Tillæg til Vinterføden, dels ogsaa for at skaffe de 

 mange Smaaskind, der skal laves Inderpelse af. Og nu saa snart Efteraaret mel- 

 der sig, og Rævene begynder deres første Vandring langs med Strandlinien, sæt- 

 ter de Aarets første Rævesakse op i saadanne Afstande fra Bopladsen, at de uden 

 alt for meget Besvær kan tilse dem til Fods; endvidere stiller de Doner op for 

 Harer, de samme Doner der har været anvendt til Ederfugle om Sommeren. 

 Disse Doner laves af ganske tynde Kobberemme, den saakaldte sinigssafc. De 

 bestaar af Løkker, der spændes ud ved Hjælp af en Række Sten, der ordnes i 

 lange Linier hen over det Terræn, hvor Harerne ynder at opholde sig. Naar disse 

 smaaspisende hopper om med Opmærksomheden udelukkende henvendt paa 

 deres Føde, lægger de i Mørket ikke Mærke til Donerne, som de stikker Hovedet 

 ind i, og Løkken er da bunden saa let, at den strammer sig, naar Haren søger 

 at løbe igennem; jo mere den kæmper for at blive fri, des stærkere strammes 

 Løkken om den, saa den tilsidst kvæles, idet Stenene er store nok til, at Haren 

 ikke kan rokke dem. Donerne har ofte en Længde af 100—200 m. Anvendes de 



