THULE DISTRIKT 559 1 



samme Doner til Ederfugle, anbringes de paa samme Maade ved Rugepladserne, 

 idet Ederf uglen, der ikke behover Mørket for at fanges, vandrer lige i dem paa 

 deres Vej fra Strandkanten op til Rederne. 



Mens Kvinder og til Dels Born nu er optaget af den her skildrede Smaafangst, 

 er Mændene fra Begyndelsen af Oktober helt beskæftigede med Nyisfangsten. 

 Kan Isen ligge blank uden Sne, drives en rig Glatisfangst paa Fjordsæler og Rem- 

 mesæler. Fangeren binder et Stykke Bjørneskind under sine Fodsaaler og fær- 

 des nu ganske lydløst hen over Isen, nu og da standsende for at lytte, thi han 

 nærmer sig udelukkende Sælen gennem Hørelsen. Naar Sælen kommer op for at 

 trække Vejret, blæser den op gennem sit Aandehul og kan af den øvede høres 

 paa betydelig Afstand. Fangeren gaar nu efter Lyden, idet han nøje overholder,, 

 kun at bevæge sig, saa længe Sælen puster. Næppe holder den inde, før han stand- 

 ser, thi under Vandet vil den kunne høre ham; naar han endelig helt hen til 

 Sælen, skal der megen Behændighed til at ramme den med Harpunen gen- 

 nem Aandehullets smalle Aabning. Som Isharpun benyttede man i gamle Dage 

 en Narhvalstand, denne er nu erstattet af et Stykke Rundjærn paa noget over 

 1 m.s Længde, fastgjort til et kort Træskaft. Paa Spidsen af Rundjærnet sidder 

 Harpunodden fastgjort i en Kobberemsline paa 10—15 m, ved Stødet frigøres 

 Harpunodden fra selve Harpunen, gaar dybt ind i Sælen og virker nu ganske 

 paa samme Maade som ellers ved Harpunfangst, og Fangeren kan trække Sælen 

 til sig og dræbe den. En saadan Øvelse kan Glatisfangeren faa, at han selv om 

 Nætterne ved Maanelys er i Stand til at spore Sæler op og dræbe dem. Denne 

 Maade at fange Sæler paa giver ikke blot en rig Fangst paa kort Tid, men anses, 

 ogsaa for en af de morsomste Maader at fange Sødyr paa. Desværre er der for- 

 holdsvis sjældent Lejlighed til at dyrke den, da Sneen kun alt for hurtigt kom- 

 mer Fangeren i Forkøbet. Og er der først falden Sne, kan man ikke længer bevæge 

 sig lydløst hen over Isen og er da helt henvist til den trivielle Aandehulsfangst, 

 hvor man staaende ubevægelig ved Aandehullet paa en Lap Bjørneskind eller 

 siddende paa en lille Fangststol, hvis Ben er omvundne med Bjørneskind, ofte 

 i Timevis maa afvente det Øjeblik, da Sælen kommer op for at aande; denne 

 Fangstmaade kaldes afcuisut, og for at fremskynde det Øjeblik, da Sælen søger 

 til sit Aandehul, har man som Regel en Dreng kørende ude paa Isen omkring 

 sig. Hundene faar da Færten af de øvrige Aandehuller, som findes i Nærheden, 

 thi en Sæl har jo ikke eet, men mange. Disse tilintetgøres med et Spark fra Dren- 

 gen, da Sælen ikke tør komme hen til dem, naar der har været rørt ved dem, 

 og saaledes tvinges den til sidst hen til det Sted, hvor Fangeren staar. 



Paa Nyis fanges ligeledes flere Steder Hvalros. Her spiller det ikke nogen 

 Rolle, om der er faldet Sne, da det store Dyr ikke er saa fint mærkende som 

 Sælerne. I Oktober— November er Isen ikke tykkere, end at Hvalrosserne kan 

 rende deres Pandeskaller igennem den, og paa Steder ikke langt fra Land, hvor 

 der findes Muslinger, holder de som Regel mindre Aabninger vedlige, hvor de 

 kommer op og blæser under Maaltidet. Dette kaldes angumer sartut. Fangerne 

 løber da behændigt hen til dem, mens de drager Aande, og harpunerer dem paa 



