560 THULE DISTRIKT 



samme Maade som skildret under Glatisfangsten. Men her er selvfølgelig Har- 

 punen tungere og sværere, Kobberemmen længere og tykkere, ca. 25—30 m; 

 Fangelinen ender i en Løkke, og saasnart Hvalrossen er harpuneret, slaas en 

 spids Tuk gennem denne Løkke ned i Isen; saaledes tøjres Hvalrossen og dræ- 

 bes let, naar den maa op og drage Aande. 



Om Efteraaret er Hvalrosserne fede og kødfulde og giver derfor en Fangst, 

 der forslaar paa en ganske anden Maade end de smaa Sæler. Det behøves ogsaa, 

 thi det er jo ikke saa ganske lidt Kød, der fordres i en Husholdning, hvor alt 

 Erhverv staar stille om Vinteren i den meste Tid, og hvor ikke blot Menneskene 

 skal mættes næsten udelukkende med Kød, men ogsaa de mange Slædehunde. 

 En dygtig Fanger har som Regel en Snes Hunde, selv kører han med 10—14 

 paa sine Fangster og Langfarter, mens Resten af Hundene bruges ved Boplad- 

 sen af Drenge og Kvinder. 



Vi har hørt, hvorledes man endnu i November kunde jage Hvalros paa Nyis, 

 men Dagslyset er allerede da saa ringe, at dette kun kan ske, naar man tager Maa- 

 nelyset til Hjælp. Thi Solen gaar for største Delen af Distriktets Vedkommende 

 allerede under Horisonten i Slutningen af Oktober, for ikke at vise sig igen over 

 Fjældene før sidst i Februar. Ved Slutningen af November ophører al Fangst 

 paa Sødyr, og det eneste levende af nogen Betydning, der kan nedlægges Vin- 

 teren igennem indtil Lystiden, er Ræven. Til Gengæld drives da ogsaa denne 

 Fangst med stort Udbytte hele Mørketiden igennem. Depoter med raadne Sæler 

 aabnes for at fodre Rævene, og har en Mand rigeligt med Kød, kan han passe 

 10 — 16 Rævesakse spredt over en Kyststrækning paa 5—10 Mil. Næsten dag- 

 lig kommer han da hjem med Blaaræve, som flaas og behandles af Kvinden. 

 I denne Tid er Rævene fede, de spises da ogsaa med stor Appetit som kærkomment 

 frisk Kød. Mørketiden staar for de fleste, der ikke har oplevet den, som en uhyg- 

 gelig og tung Tid; Eskimoerne selv regner den for en god og glad Tid, under hvil- 

 ken man lever et uafbrudt Hjemliv sammen med Kone og Børn. Selskabelighe- 

 den drives da ivrigt, og der gaar næppe nogen Dag, hvor man ikke selv er invi- 

 teret eller har Gæster. Man samles da til store Fællesmaaltider paa frossent 

 raaddent Kød af Sæl, Hvalros eller Narhval. En hel Sæl eller et stort Flænse- 

 stykke lægges med et Skindunderlag paa Gulvet, Briksen fyldes med Kvinder, 

 der maa trække Fodtojet af for at faa Plads, saaledes at man kan være 10 — 15, 

 undertiden flere paa en Plads, der kun er beregnet til fire. Mændene fylder Side- 

 briksen og hele Gulvet, tæt sammenstuvede; med en Økse hugger Værten for 

 af det frosne Kød, og Gæsterne tager for sig af de store Kødstykker, der løsnes, 

 og de galante Ægtemænd rækker Stykker op til deres respektive Koner paa Brik- 

 sen. Under alt dette udvikles der i de smaa Hytter en kvælende Varme, Sveden 

 drypper af Gæsternes Ansigter, men disse, der ikke lader sig genere heraf under 

 Maaltidet, udvikler et Humør og en Munterhed, der ikke staar tilbage for de mest 

 animerede Middagsselskaber under civiliserede Forhold; som Regel underholder 

 man hinanden med Jagthistorier, og har Dyret, man spiser, solgt sit Liv under 

 særlig bemærkelsesværdige Omstændigheder, skildres Fangsten indtil de mind- 



