THULE DISTRIKT 561 



ste Detaljer. Imens leger Børnene ude og maa vente, indtil der bliver Plads til 

 dem. Disse fører som Regel Mørketiden igennem en ret omtumlet Tilværelse; 

 er der Besøgsslæder, og Pladsens Huse er overfyldt af Gæster, bliver de legende 

 ude hele Natten, hvis Vejret ellers tillader det, og maa vente med at sove, til 

 der bliver Plads, naar de voksne vaagner. Det er ved Fuldmaanetider, at man 

 drager paa Gæsteri til de Bopladser, hvor man har Slægtninge, og man skyer 

 da ingen Strabadser, men begiver sig med Glæde ud paa lange Rejser over Is 

 og Bræer, medtagende hele Familien indtil de mindste Spædbørn i Bæreposerne. 

 Forst naar Lyset begynder at vende tilbage, og det hen i Februar begynder at 

 svinde i Vinterdepoterne, kommer Livet i mere normale Folder, og man be- 

 gynder saa smaat at forberede sig paa Bjornejagterne. Har man ikke tilstræk- 

 keligt Kod til længere Fravær, saaledes at Kvinder og Børn trygt kan efterlades, 

 driver man den møjsommelige Aandehulsf angst, indtil der er skaffet tilstræk- 

 keligt med Kod og Spæk. Intet skaffer en Fanger saa solid en Anseelse blandt 

 Kammeraterne som heldige Bjornejagter; har han end faaet mange Hvalros og 

 Narhvaler, men ingen Björne, mangler der noget i hans Renommé. De Mænd, 

 der er i Besiddelse af gode Hundespand, tager nu ud paa Langfart, der ikke sjæl- 

 dent kan strække sig ud over en Maaned, og under disse trodser de Kulden og al 

 Slags Vejr med Snedriverne som kærkomne Lejrpladser. Sydgrænsen for Bjørne- 

 jagterne er Holms 0; nordover passeres Humboldts Bræen, og mod Vest sætter 

 man over Smith Sund og følger undertiden Ellesmere- Land helt ned til Jones 

 Sund. Paa disse Bjornejagter kan man se Oldinge med hvide Haar, Mænd som 

 i Jagtlivet har oplevet alt, hvad der kunde bydes dem, Jægere som forlængst 

 glemte Tal paa deres Bedrifter, unge Mænd, halvvoksne Knøse, ja alle ser man 

 blive grebne af Jagtfeber, saa snart der blot er Udsigt til at fælde Polarødets 

 hvide Konge, og for en eneste Nærkamp med Björnen glemmes alle de mange 

 resultatslose og onde Strabadser, som gik forud for dette store Øjeblik. Tidli- 

 gere dreves Bj ornejagten udelukkende med Harpun, undertiden ogsaa med Bue 

 og Pil. Nu derimod bruges naturligvis Bosse, dog sætter man en Ære i ogsaa 

 at kunne nedlægge Vildtet med Harpunen. Bjørneskindet tilfalder den, som 

 forst saarer Björnen; er det Fangerens Hensigt at sælge Skindet, tilfalder det 

 hele ham, skal han derimod bruge det til To j skind, maa han partere det mellem 

 sine Jagtfæller. Normalt deles et Bjørneskind kun i tre Parter; under særlige 

 Forhold kan det dog stykkes ud i fem Parter. Kodet derimod fordeles altid mel- 

 lem Fangstkammeraterne. Følges flere Jægere ad paa en Bjornejagt og 

 holder sammen, er der en uskreven Lov, som siger, at ingen Jæger maa faa flere 

 Bjørne i Træk; har man først nedlagt en, maa man overlade den næste Chance 

 til en af dem, der ingen har faaet, og man faar ingen ny Bjørn, før Omgangen 

 er gaaet rundt. Bjørneskind er absolut uundværlige som Bukseskind for Polar- 

 eskimoen, thi uden denne varme Beklædning vilde det være ham umuligt at drive 

 sin Fangst Vinteren igennem saa ganske uafhængig af den huslige Varme. Ogsaa 

 som Brikseskind er de bedre end alt andet, ikke mindst nu, da Renerne er saa 

 godt som udryddede. Det er imidlertid ikke givet alle at være lige gode Bjørne- 

 Dansk Grønland. I. 36 



