564 THULE DISTRIKT 



den er altid dækket med et tykt Lag duftende Ho, hvorover Skind af Bjørn eller 

 Ren atter er bredt ud. Lys og Varme skaffes indtil Overflod fra to-tre Spæk- 

 lamper af Vægsten, der med deres brede Mosvæger kan udvikle en Hede, som 

 svarer til det Adamskostume, der er Husdragten. Briksen er sjældent bredere, 

 end at man lige kan sidde fire Mennesker ved Siden af hinanden, og saa lavt er 

 der til Loftet, at man ikke kan rejse sig op i sin fulde Hojde. Lige over Indgan- 

 gen findes et Vindue af sammensyede Tarmskind, et lille rundt Hul findes altid 

 heri, for at man herigennem kan kigge ud. Oppe i Loftet er et andet Hul, bety- 

 deligt større, og det kaldes Husets Næse; herigennem ventileres al daarlig Luft ud. 



Mens det her skildrede er den almindelige Form for Vinterboliger, bygges 

 der ogsaa Huse op paa tilfældige og lange Fangstrejser, naar hele Familien flyt- 

 ter med. Materialet er da store Sneblokke, der skæres ud med lange Knive i fast- 

 føgne Snedriver. Det Indre af disse Snehuse, der er bygget op med ikke mindre 

 Kunstfærdighed og Snille end selve Stenhuset, er indrettet ganske som de faste 

 Vinterhuse med Skind langs Vægge og Loft. Der kan i disse Snehuse, der er fuld- 

 stændig tætte, udvikles en ganske forbavsende Varme, saa man ogsaa her i Reg- 

 len maa trække Tøjet af for at befinde sig behageligt herinde. 



I den kolde Sommer bruges smukke og rummelige Skindtelte, ogsaa her 

 træffer vi den store, uundværlige Stenbriks, der med alt sit Tilbehør giver et lunt 

 og mageligt Leje for Natten. Da disse Telte bestaar af to Lag Skind oven paa 

 hinanden, holder de med Lethed Regnen ude, og de er med deres Spæklamper 

 saa varme og lune, at man som Regel bliver boende i dem, lige indtil Vinteren 

 i Slutningen af Sejrtember saa smaat begynder at holde sit Indtog i Landet. 



Mission og Handel. Polareskimoerne har altsaa gennem 100 Aar haft Forbin- 

 delse med Civilisationen, oprindelig gennem skotske Hvalfangere, senere ogsaa gen- 

 nem engelske og amerikanske Ekspeditioner. Skotterne, der anløb Kap York og 

 Saunders 0, dels for at faa en Oversigt over Isforholdene, dels ogsaa for at tuske 

 med de indfødte, synes ikke at have haft nogen videre stærk Indvirkning paa deres 

 tekniske Kultur. Skibene lagde til ved Iskanten, og det var da en Regel, at Eski- 

 moerne kom kørende ud, medbringende, hvad de havde af Ræveskind, Narhvals- 

 og Hvalrostand; disse Værdier omsattes fornemmelig i Træ, Knive, Synaale 

 og andre Redskaber, men Eskimoerne fastholdt længe en stor Konservatisme, 

 og det var egentlig først efter at de som Deltagere i Pearys Nordpolsekspeditio- 

 ner havde haft Lejlighed til at være de hvide Mænd nær ind paa Livet, at de 

 begyndte at faa Øjet op for den Betydning, Ildvaabenet havde som Fangstred- 

 skab. Den første Bøsse kom ind i Stammen vel nok godt tyve Aar for Pearys 

 første Overvintring, og enkelte andre har vel nok fulgt Kvimangapiks Eksempel 

 og tusket sig Bøsser til hos Hvalfangerne. Dog er det ikke mere almindeligt, 

 end at man indtil Aar 1892 endnu kan opregne Navnene paa dem, der fremfor 

 andre udmærkede sig som Bosseejere. Hvad enten det nu har været bevidst eller 

 ikke, har saaledes Hvalfangerkaptajnerne, der altid synes at have haft god Disciplin 

 over deres Folk, gjort forbavsende lidt Skade i de mange Aar, de har besejlet 



