4 Karl F. Lindman. (LVII 



keln är närmelsevis proportionell mot antalet molekyler av 

 det aktiva ämnet i ljusstrålarnas väg (direkt proportionell 

 mot det aktiva skiktets tjocklek och — hos lösningar — 

 uttryckbar såsom en funktion av koncentrationen), måste man 

 anse dessa ämnens aktivitet betingad av molekylernas egen 

 struktur (av atomernas anordning inom molekylerna). Alla 

 aktiva vätskor innehålla kol, och, såsom L e B e 1 och v a n' t 

 H o f f (oberoende av varandra) påvisat (1874), synes det 

 sannolikt, att vridningsförmågan hos dessa ämnen kan till- 

 skrivas kolatomens kvadrivalens. Om man med v a n' t 

 H o f f tänker sig, att de fyra olika atomer ellei atomgrupper 

 (radikaler), som hos de ifrågavarande ämnenas molekyler 

 bindas av kolatomen, bilda hörnen av en irreguliär tetraeder, 

 kan man tänka sig dem ordnade på två olika sätt, så att de 

 båda därigenom erhållna tetraedrarna äro, jämförda med 

 varandra, symmetriska men icke kongruenta. Allt efter som 

 det ena eller det andra slaget av dessa molekyler — antingen 

 uteslutande eller i övervägande mängd — konstituerar den 

 aktiva substansen, är denna enligt v a n' t H o f f's teori 

 högei- eller venstervridande. På frågan, huru en dylik 

 asymmetrisk byggnad av de fullkomligt regellöst ställda 

 molekylerna skulle förmå åstadkomma en vridning av lju- 

 sets polarisationsplan, giver denna teori emellertid icke 

 något svar. 



3. Det första försöket att med den matematiska ana- 

 lysens tillhjälp förklara »fotogyrationen» gjordes av M a c 

 C u 1 1 a g h år 1836. Utan att göra några antaganden om 

 de aktiva ämnenas fysikaliska struktur, undersökte han på 

 vilket sätt vågrörelse-ekvationerna för dubbelbrytande ämnen 

 måste modifieras, för att de skulle omfatta rotationspolarisatio- 

 nen. Hans undersökning, som är uteslutande matematisk, 

 giver dock ingen vägledning vid sökandet efter rotationsföre- 

 teelsens orsak. Han fann, i korthet sagt, att man efter in- 

 förande av derivator av tredje ordningen i avseende å rum- 

 koordinaterna kunde härleda expressioner, representerande 

 cirkulärpolariserade vågrörelser med olika fortplantnings- 

 hastighet. För polarisationsplanets vridning erhöll han ett 

 uttryck, enligt vilket vridningsvinkeln vore omvänt proportio- 



