16 Karl F. Lindman, (LVll 



vinkelrät axel (strålknippet genomgick nu M^ i motsatt 

 riktning mot förut) erhölls kurvan IV. Dessa tre kurvor 

 visa alla överensstämmande en vridning av polarisationsplanet 

 i positiv led (se sid. 8) om 11°^). I likhet med naturligt-aktiva 

 ämnen i deras förhållande till ljusvågorna (men i motsats till 

 de magnetiskt aktiva) hade resonatorsystemet sålunda egen- 

 skapen att vrida de elektromagnetiska vågornas polarisations- 

 plan i samma led (i förhållande till vågornas fortplant- 

 ningsriktning) som förut, då strålarnas riktning förbyttes till 

 den motsatta. Att de sistnämnda kurvornas ordinator för 

 Cd =169° hade ett från noll något, ehuru obetydligt, avvikande 

 värde, tyder på att de genom M^ gångna vågorna icke voro 

 fullkomligt rätlinigt, utan i någon ringa mån ellipiiskt polari- 

 serande. Avvikelsen från det lineära polarisationstillståndet 

 är emellertid, såsom av fig. 3 framgår, i detta fall så ringa, 

 att den kan försummas. Emedan de maximala ordinatorna 

 hos kurvorna 11^ — IV (för a =79°) visserligen mycket nära 

 men dock icke fullständigt överensstämma med varandra, 

 syntes det ändamålsenligt att vid de följande försöken med 

 olika våglängder städse hava resonatorsystemet M^ orien- 

 terat på ett och samma sätt, varför det sedermera alltid 

 ställdes så som vid upptagandet av kurvan II i lig. 3. 

 I sammanhang härmed förtjänar omnämnas, att ett resona- 

 torsystem, som bestod av endast 100 resonatorer, i olika ställ- 

 ningar vred polarisationsplanet i någon mån olika (dock 

 städse i samma led), vilket tydligen berodde på att resonato- 

 rernas antal då icke var tillräckligt stort (resonatorer av 

 någon viss riktning förefunnos i övervägande antal). Även 

 de på sid. 12 omnämnda av 200 element bestående resonator- 

 systemen M^ och Mg erhöllo först efter upprepad blandning 

 av resonatorerna en fullt isotrop karaktär. 



Att den av de venstervridna spiralformiga resonatorerna 

 alstrade rotationen skedde i positiv led överensstämmer med 



^) I omgivningen av minimistället (ft^rlGQ") sammanfalla kurvorna II 

 — IV fullständigt, så att det icke varit möjligt att på detta ställe i fig. 3 

 utsätta de enskilda kurvornas fixa punkter. För fastställandet av minimi- 

 ställets läge var det nödigt att upprita de ifrågavarande delarna av dessa 

 kurvor enligt en betydligt större höjdskala än den i fig. 3 tillämpade. 



