26 Karl F. Lindman. (LVII 



torer, som är stort i jämförelse med resonatorernas egna dimen- 

 sioner, men litet i förhållande till de i mediet fortskridande 

 vågornas längd), om icke fullständigt, så dock närmelsevis 

 voro uppfyllda vid de ovan beskrivna försöken, synes mig 

 den nyssnämnda förskjutningen av absorptionsmaximet kunna 

 uppfattas såsom en tämligen direkt, med elektromagnetiska 

 vågor erhållen bekräftelse av Plana k's här återgivna teore- 

 tiska slutsats. 1) 



Oberoende av denna ringa förskjutning av absorptions- 



). 

 kurvans maximipunkt, kan punkten ;^=9,6 cm på absciss- 



axeln i fig. 7 med ganska stor noggrannhet anses belägen i 

 centrum av det för resonatorsystemet M^ karakteristiska »ab- 

 sorptionsband», som angives av absorptionskurvans höjning 

 i omgivningen av nämnda punkt. I stället för att, såsom 

 tidigare, säga, att rotationen byter om förtecken för >. = ^o, 

 kunna vi således även säga, att detta teckenombyte sker, då 

 man vid förändring av våglängden passerar absorptionsbandets 

 centrum. På detta sätt uttryckt, överensstämmer denna lag 

 fullständigt med den motsvarande på experimentell väg 

 funna optiska lagen (se inledningen, sid. 2). 



Att hos naturligt-aktiva medier även kunna förekomma 

 absorptionsband, som icke stå i något samband med dessa 

 ämnens optiska vridningsförmåga, förklarar man, som bekant, 

 genom antagandet, att utom den eller de elektrongrupper, som 

 förorsaka polarisationsplanets vridning (de s. k. aktiva 

 elektronerna), även kunna förekomma andra elektrongrup- 

 per, vilka giva upphov till en selektiv absorption utan någon 

 samtidig fotogyration ^). En elektromagnetisk motsvarighet 



') En liknande förskjutning av reflexionsmaximel vid H e r t z'ska vågors 

 reflexion från ett av sfäriska resonatorer bestående plant gitter har jag 

 tidigare (se det i noten på sid. 11 citerade arbetet) iaktagit. Förutsättningen 

 för P 1 a n c k's teori voro emellertid i betydligt mindre grad uppfyllda vid 

 dessa försök än i det här betraktade fallet. 



^) Man har t. ex. hos kvarts funnit tvenne infraröda absorptionsband 

 (för yL r= 8,5 fx och ;[ = 21 /«). Vid tillämpning av formeln 2), sid. 7, på de 

 experimentellt funna värdena för Cp, visar det sig, att de faktorer kf^, som 

 skulle motsvara dessa våglängder, måste sättas ^= 0. Man kan härav draga 

 den slutsatsen, att de infraröda elektronerna äro optiskt inaktiva. 



