A N:o 3) Om rotationspolarisation av de elektromagn. vågorna. 27 



till ett dylikt medium erhölle man i ett resonatorsystem, som 

 vore sammansatt dels av spiralvridna, dels av symmetriska 

 (t. ex. rätliniga eller ringformiga) element. 



11. Kurvan I i fig. 8 erhölls med det på sid. 12 omnämn- 

 da av 200 högervridna spiraler bestående resonatorsystemet 

 Mg, då halva våglängden var =11,4 cm. (Ordinatorna för 

 samtliga kurvor i denna figur äro åter uttryckta i procent 

 av den fria strålningens intensitet). Kurvan II i samma 

 figur erhölls däremot med det av lika många venster- 

 vridna spiraler bestående systemet Mg. Dessa två kur- 

 vor äro, såsom av figuren synes, i det allra närmaste 

 symmetriska i avseende å den genom gradstrecket 90° 

 dragna vertikalen, d. v. s. de av de båda resonatorsyste- 

 men alstrade rotationerna voro lika stora men au moisatia 

 förtecken ( — -7 resp. +7°). Avvikelsen från den lineära polari- 

 sationen var även i vartdera fallet lika stor, såsom man finner 

 vid en jämförelse av ordinatorna för kurvornas minimipunk- 

 ter. Om nu dessa avvikelser, såsom vi tidigare förutsatt, 

 verkligen berodde på en elliptisk polarisation hos de ur reso- 

 natorsystemen utträdande vågorna och således icke på en 

 genom diffus reflexion möjligen alstrad depolarisering (bland- 

 ning av polariserade och opolariserade strålar), böra dessa 

 avvikelser kompensera varandra, om vågorna genomgå båda 

 resonatorsystemen, ställda omedelbart efter varandra. Att 

 detta i verkligheten var fallet framgår av kurvan III i fig. 8. 

 vilken visar en fullständigt lineär polarisation hos de vågor 

 som genomgått de i serie ställda systemen M^ och M^. Att 

 denna kurvas ordinator för a =45° och a =135° voro lika 

 stora bevisar även, att de av de båda systemen alstrade rota- 

 tionerna upphävde varandra, så att den resulterande elek- 

 triska svängningsrörelsens bana var parallell med den elek- 

 triska vektorn hos de infallande vågorna. Att kurvan III:s 

 båda nyssnämnda ordinator (för a— 45° och 135°) äro något 

 litet mindre än samma kurvas halva maximala ordinator 

 (för a =90°) synes åter tyda på att den av de båda elliptiskt 

 polariserade komponenterna sammansatta resulterande sväng- 

 ningsrörelsen i någon mån avvek från den enkla harmoniska 

 rörelsen (de s. k. sinussvängningarna). Den ifrågavarande 



