B 



"O 



AN:o5) Intensitetsförhållanden vid S t a rk-effekten. 9 



Sedan vätets serielinjer fotograferats, påsattes dubbel- 

 fältet, och med tillhjälp av ett vätegeisslerrör gjordes 

 ett antal expositioner av H^, Hy och H^. Genom variation 

 av expositionstiden sörjde jag för att alltid några av linjerna 

 hade att uppvisa normal svärtning och sålunda kunde foto- 

 metreras. 



Svärtningsdifferen serna bestämdes medels J. H a r t- 

 m a n n's mikrofotometer. Apparaten, som är synnerligen 

 väl egnad att studera svärtningar, har schematiskt följande 

 konstruktion: 



ABCD och ABCG 

 äro tvänne mikroskop, 

 D och G äro de båda 

 objektiven och BC ett 

 L u m m e r-B r o d h u n- 

 prisma. S och T äro 

 speglar, F en svärtad 

 kil, vars svärtning 

 jämnt avtager mot 

 kanten. Då plåten pla- 

 ceras vid L och en 

 lampa vid R, synes i 

 kikarn A den spektral- 



linje, vars svärtning skall bestämmas, avteckna sig antingen 

 mörk på ljus botten eller ljus på mörk botten beroende på 

 svärtningsgraden och kilens ställning. Kilen förskjutes me- 

 dels en mikrometerskruv tills synfältet är överallt lika ljust, 

 varefter en vid kilen fästad skala avläses. Genom interpola- 

 tion av en till rnikrofotometern hörande svärtningskurva be- 

 stämmes slutligen svärtningen. 



Sedan svärtningsdifferensen mellan »dubbelfältets» båda 

 delar beräknats, är det lätt att bestämma, i vilket förhållande 

 det genom plåtens båda delar gående ljuset försvagas. Man 

 betjänar sig därför av formeln 



Fig. 4. 



S=logf^, 



van 



