16 Harald Lunelund. (LVII 



förändringar med avseende å antalet frekvenser — d. v. s. 

 det uppstår komponenter med större och mindre våglängd, 

 men med samma ordningsnummer. Emedan p- och s-kompo- 

 nenternas svängningsriktningar med avseende å resp. atom^, 

 axlar gradvis förändras, så avtar p-komponenternas inten- 

 sitet enligt en bestämd lag utifrån inåt, medan s-kompo- 

 nenternas intensitet förändras i motsatt riktning. 



Ovanstående bild skulle väl snarast äga sin riktighet för 

 Ha- Vill man tillämpa schemat på de andra /f-serielinjerna, 

 bör man antingen låta elektronernas antal och karaktäristiska 

 anordning variera för varje särskild linje eller ock kan man 

 nöja sig med en enda elektronring, men måste då antaga, att 

 denna för en kemisk atom har olika jämviktsformer med olika 

 energihalt och sålunda även olika ljusemission. 



Beträffande förklaringen till den s. 1 omnämnda lagen 

 att vid sönderdelning i starka elektriska fält förhållandet 

 I,/Ij^ för komponenter med samma ordningsnummer i kom- 

 ponentsystemet avtager utifrån mot mitten och närmar sig 

 gränsvärdet 1, kan man antaga, att de yttersta kompo- 

 nenterna emitteras av elektroner, vilka befinna sig i var 

 sin ända av den atomaxel, som är parallell med det elektriska 

 fältet. Elektronen på axelns främre sida (då man rör sig i 

 fältstyrkans riktning), åstadkommer den starkaste ljus- 

 emissionen (komponenten pi), medan elektronen i axelns 

 motsatta ända ger upphov åt den mindre intensiva kompo- 

 nenten Pk- Ju större vinkel en atomaxel bildar med fält- 

 styrkans riktning, desto mindre värde har förhållandet /,//J^ 

 och desto lägre är komponentparets ordningsnummer. 

 Detta kunde åskådliggöras grafiskt sålunda, att man uppritar 

 en ellips så, att längden av dess större axel representerar 

 max. värdet av /;///., medan dess mindre axel har längden 1. 

 Då vinkeln mellan en atomaxel (en axel som tankes dragen 

 från en elektron på framsidan till motsvarande elektron på 

 baksidan) växer från O till 90°, avtar intensitetsförhåilandet 

 I il I], från ovannämnda max. värde till gränsvärdet 1. 



För s-komponenterna, som ju över huvud uppvisa mindre 

 värden för intensitetsförhållandet, fås en ellips med mindre 

 excentricitet. — Att förhållandet Ii/Ij. hos s-komponenterna 



