AN:o9) Intensitetsförhållandcna hos vätets serielinjer. 17 



företer ett i huvudsak liknande beroende av ordningsnum- 

 mern som hos p-komponenterna är rätt anmärkningsvärt 

 och framgår ej utan vidare av den Står k'ska atommodel- 

 len. Men om man antager, att elektronernas svängningar 

 ske i alla möjliga riktningar och att fältet starkast påvär- 

 kar elektronen på framsidan och svagast elektronen på bak- 

 sidan av den med fältstyrkan parallella atomaxeln, kan 

 detta sakförhållande förklaras. Ty i detta fall når summan 

 av svängningsvektorernas projektioner såväl parallellt med 

 som vinkelrätt mot fältet sitt största resp. minsta värde 

 längs nämnda atomaxel och skillnaden avtager i den mån 

 man avlägsnar sig från denna riktning, d. v. s. /y/^ min- 

 skas, då «axelvinkeln» viixer och således ordningsnummern 

 i komponentsystemet avtager. 



Då Står k-effekten, trots flitigt arbete tillsvidare ej 

 hunnit bliva på långt när uttömmande undersökt, så att 

 ej minst vad intensitetsförhällandena beträffar, upprepade 

 kontrollmätningar äro önskvärda, är det ännu för tidigt att 

 försöka uppställa formler, som på förhand möjliggöra beräk- 

 nandet av intensitetsförhållandena under olika försöksbetin- 

 gelser. Detta är framtiden förbehållet. 



