8 H. N. SeritA. 
kuinka hän jännittynein mielin kuunteli prof. TÔRNEGRENIn esitelmää eräässä kir- 
jallisessa iltamassa, missä tämä osoitti tarinan ja bistorian merkitystä muinai- 
suuden esittäjinä. Eräästä TÖRNEGRENin luennosta hän kertoo kirjeessään 4 p:ltä 
helmikuuta 1859, miten luennoitsija kuvaili ruotsin kielen asemaa Suomessa. 
„Jos Suomen kansa milloinkaan on saava itsenäisen aseman kansojen joukossa 
ja huomattavammasti vaikuttava ihmiskunnan kehitykseen, niin on vastaan- 
sanomatonta, että sen täytyy saada kehittää ja levittää sivistystä omalla kie- 
lellään. Sillä kieli on se näkölasi, jonka avulla oppii tuntemaan ympärillään ole- 
vat esineet, tai oikeammin silmä, jolla ne nähdään.  Vieras kieli on auringon- 
lasi, jonka lävitse valonsäteet tulevat perille taittuneina, osaksi särkyneinä sekä 
himmeämpinä ja epäselvempinä.“ 
Hänen opintoaineenaan oli alussa pääasiallisesti estetiikka. „Minä luen ja 
kirjoitan englannin kieltä 3—4 päivää viikossa ja käytän lopun aikaa HEGELin 
estetiikkaan. — — — Minä luulin tämän lisäksi vielä ehtiväni opiskella suo- 
mea, mutta se on mahdotonta, vaikka minä toiselta puolen joka päivä tulen 
yhä enemmän vakuutetuksi siitä, kuinka välttämätöntä on oppia tämä kieli ja 
kuinka sitä velvollisuutenikin vaatii. Jos tahtoo työskennellä jonkun kansan 
palveluksessa ja elää ja toimia sen hengessá, niin että myös ymmärtää sen 
sisimmán olemuksen ja pääsee tajuamaan sen ominaisuuden, jota se pyrkii to- 
teuttamaan historiassa, sanalla sanoen, jos tahtoo saada nähdä, että Suomen 
kansa ei jäljettömästi katoa, vaan nähdä sen myös vuorostaan seisovan ensi- 
máisten joukossa ihmiskunnassa, niin täytyy myós pukea ylleen sen kansalli- 
suus.“ 
Hän lausuu eräässä toisessa kirjeessä, 30 p. marrask. 1859, ajatuksiaan 
ihmisyydestä ja kansallisuudesta. „On totta että ihmisyys päämääränä on kan- 
sallisuuksien yläpuolella. Mutta missä ilmestyy ihmisyys, tämä abstraktinen 
käsite, jollei kansallisuudessa? Ei voi ajatella ihmiskuntaa muuten kuin eri 
ryhmistä kokoonpantuna. Ne ovat välttämättömänä läpikulkuna tälle yleiselle 
käsitteelle. Ja historiahan osoittaa, miten kansa toisensa jälkeen on syntynyt, 
työskennellyt ja pyrkinyt ja tehtyänsä mitä on voinut jälleen kadonnut uuteen 
ihmiskunnan taittumaan, muodostaen uuden kansakunnan. Jos nyt kerran on 
tarpeellista, että tällaisia erikoisuuksia täytyy olla olemassa, että hengen pysy- 
vät työt, sivistys, ihmisyys, ihmiskunnan kehitys yhä korkeampaan ja Kauniim- 
paan sisällykseen ainoastaan näiden erikoisuuksien kautta voi käydä laatuun, 
niin seuraa kai myös itsestään, että yksilö on velvollinen työskentelemään var- 
man, määrätyn kansallisuuden kehittämiseksi. Ainoastaan siten hän voi työs- 
kennellä ihmiskunnan hyväksi.* 
Tom. XXXVIII. 
