Mustopuhe Otto Donnerista. 9 
Näistä kirjeistä sallittaneen minun tähän vielä ottaa yksi ote, joka osoit- 
taa hänen ihanteitaan. Hán kirjoittaa 17 p. marraskuuta 1859: „Niin kauan 
kuin tyó ponnistaa ajatusta, niin kauan kuin minä kuumeentapaisella levotto- 
muudella ajattelen, kuinka vähän minä ennätän eteenpäin ja kuinka äärettö- 
män rikkaana koko maailma muodostuu eteeni, hengen maailma nimittäin, niin 
minua voi myóskin hallita vain tämä yksi ajatus, eteenpäin! Sillä vuosituhan- 
sien kuluessa on ihmiskunta tyóskennellyt jalostumisekseen, ponnistellut käsit- 
tüükseen jumalallisen sekä tieteessä ja taiteessa asettaakseen sen ihmiskunnan 
silmien eteen. Yhà suuremmissa ja kauniimmissa muodoissa on henki ilmoitta- 
nut ikuisen olemuksensa, ja kenen kautta? — ihmisen kautta. Elämälle tulee 
senvuoksi mittaamaton arvo. Jokainen yksiló tulee ikuisen ilmestykseksi, on tie- 
toinen siitä ja työskentelee sitä varten. Juuri sen vuoksi tuntee myóskin tar- 
vetta koota ikäänkuin polttopisteeseen mitä kauneinta ja parasta ihmiskunta on 
tuntenut ja ajatellut, tuodakseen ne jälleen esiin uusissa kuvissa, tunteissa ja 
ajatuksissa. Kas siinà on kaiken tyón ihanne.* 
Nämä kirjeet samoin kuin myós ne runoelmat, joita nuorukainen kirjoitti 
ja jotka hän v. 1863 saattoi kokoelmana julkisuuteen, osoittavat meille herkän 
mielen ja ihanteellisen maailmankatsomuksen, joka perustui hartaasti uskonnol- 
liselle ja yleisinhimilliselle pohjalle, mutta jossa samalla kansallisuusaate oli yh- 
tynyt ihmisyysaatteeseen. Hänen lähimpänä päämääränään oli tulla estetiikan 
opettajaksi yliopistoon, mutta vähitellen muut vaikutukset työnsivät tämän 
päämäärän syrjään. Osittain olivat vaikuttamassa taloudelliset syyt. OTTO Dox- 
NERin isä oli Krimin sodan johdosta kärsinyt suuria taloudellisia vaurioita. 
Kun sitten molemmat vanhemmat samaan aikaan kuolivat, ei lukuisille lapsille 
jJäänyt paljon jaettavaa. Sitä paitsi halusi nuori mies perustaa oman kodin 
velivainajansa lesken kanssa, veljen, joka oli kuollessaan sodan tuottamien va- 
hinkojen johdosta jättänyt huonot asiat. Koska ei estetiikan alalla näyttänyt 
olevan mitään leipävirkaa toivottavissa, niin hän tämän jätti. Niinkuin näkyy 
kirjeestä, jonka hän toukok. 1862 kirjoitti tulevalle apelleen PETER Marwille, 
opiskeli hän vara-aineena kreikan kieltä voidakseen hätätilassa tässä aineessa 
tulla lukion lehtoriksi. Hän ei kuitenkaan jättänyt yliopistoaikeitaan, vaikka- 
kin hänen harrastuksensa oli kääntynyt toiselle kuin estetiikan alalle. Näinä 
aikoina oli tuotu ilmi se käsitys, että vanhin nuolenpääkirjoituslaji, n. s. sumiri- 
lais-akkadilainen, sisälsi kieltä, joka oli suomalaisten kielten sukua, ja tämä asia 
alkoi suuresti viehättää nuorta DoxwERia, jolla tietysti CasrRENin ja KELLGRENin 
leskien kodissa oli ollut näiden miesten esimerkki silmien edessä, kodissa, jossa 
vielä näiden molempien miesten kirjastotkin olivat koossa Donxerin sinne muut- 
Tom. XXXVIII. 2 
