Muistopuhe Otto Donnerista. 13 
giseen selitystapaan, joka runokertomuksien takaa haki luonnonilmióità ja -ta- 
pahtumia ja käsitti kansankertomukset näiden runollisiksi kuvauksiksi. Syn- 
tynsä ja sisällyksensä puolesta Kreurzwazpin ,Kalevipoeg“ kovin vähän so- 
veltui tämmöisen selitystavan esineeksi, joka nykyisessä tieteessä muutenkin on 
suurimmaksi osaksi hylätty. Tärkeämpänä kuin mielikuvituksenomaiset seli- 
tykset meidän on tästä Kalevipoeg-tutkimuksesta mainittava, että DONNER sen 
yhteydessä toi esiin erittäin tärkeän ajatuksen, jonka merkitystà siihen aikaan 
vähän ymmärrettiin: hän huomautti, kuinka tärkeä tutkijalle olisi saada kan- 
sanrunousainekset „niillä sanoilla, joita kertoilijat itse ovat käyttäneet“. „Sivu- 
mennen tahdon muistuttaa“, sanoo Donner, „että tämä perustus olisi noudatet- 
tava suomalaisiaki satujamme toimitettaessa. Toisintoja ei pitäisi sulattaa yh- 
deksi kokonaiseksi kertomukseksi; ne pitäisi julkaista aivan niin kuin ne ovat 
kansan suusta lähteneet. Sillä ainoastansa tällaisesta sanasanaisesta esityksestä 
voipi mahdollisimmasti selvitä suomalaisten satujen ja urotóiden historiallinen 
yhteys muiden kansain satujen kanssa. Vertailevan saduntutkimuksen täytyy 
aikaisemmin tai myóhemmin heittäytyä tüllekin alalle.* 
Tämä ajatus johti häntä 7 p. jouluk. 1866 tekemään Suomalaisen Kirjal- 
lisuuden Seuran kokouksessa esityksen Kalevalan toisintojen julkaisemisesta. 
Hàn huomauttaa, miten ulkomaalaiset kieltävät Kalevalan runoilta „oikeutta 
olla pohjana suomalaisen tarun tai runouden tieteelliselle tutkimukselle*. „Niin- 
kuin näkyy, ei siis ole kysymys vähemmästä kuin epäilyksestä, joka koskee 
suomalaisen kansarunouden oikeaperäisyyttä, jonka todistamiseksi emme ole mi- 
tään tehneet.^ Tämän vuoksi hän ehdoittaa, että seura ryhtyisi saattamaan Ka- 
levalan toisintoja julkisuuteen: jürjestys oli oleva aineenmukainen, joko seura- 
ten aiheita tai sankareja tai Kalevalassa noudatettua järjestystä. Oikeinta olisi, 
hän sanoo, painattaa joka rivi kansansuusta muistiin kirjoitetuista runoista, 
mutta koska tämä näytti mahdottomalta, olisivat poikkeukset eri toisintojen vä- 
lillà osoitettavat jonkun päätoisinnon yhteydessä. Donner tarjoutui itse kahden 
tai kolmen kuukauden ajaksi tähän tyóhón, jos seura hänelle sitä varten antaisi 
stipendin. 
Sen ajatuksen, että alkuperäiset runot pitäisi semmoisenaan saattaa julki- 
suuteen, oli kyllà jo aikaisemmin lausunut D. E. D. EuroPzæus eräässä Norjassa 
v. 1855 pitämässään esitelmässä, joka lienee jäänyt painattamatta. Mutta Dox- 
Nerin ehdotus oli joka tapauksessa ensimäinen aloite varsinaiseen toimiin ryh- 
tymiseen alkuperäisten kansanrunojen julkaisemista varten. DONNER perusteli 
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle ehdoitustaan sillä, että toisintojen julkaise- 
misella voitaisiin todistaa Kalevalan oikeaperäisyys. Mutta jos vertaa hänen 
Tom. XXXVIII. 
