90 E. N. SerirA. 
taan saatetaan tehdä tärkeitä metodisia muistutuksia: ensi sijassa se, että siinä 
tutkimus asettaa esineekseen jokseenkin mielivaltaiset juuret eikä todellisia sa- 
noja. Näihin „juuriin“ sovellutetaan eräitä mielivaltaisia käsitteitä, „steige- 
rung“, „erweiterung“, ja merkitykset esiintyvät kovinkin venyviná. Edelleen 
ovat lainasanat melkoiseksi osaksi jääneet seulomatta ja alkuperäisistä sanoista 
eroittamatta. Voi sanoa, että tässä sanakirjassa esiintyy tavallaan jonkinlaista 
„natsionalismia“ — sit venia verbo — lainasanojen tarkastelussa: aivan selviä- 
kin lainoja tekijä mielellään katsoo alkuperäisiksi, puhumattakaan niistä, joi- 
den vierasperüisyys oli vaikeammin havaittavissa. Samalla on tietysti kuitenkin 
tunnustettava, että yhdistysten suuressa joukossa tavataan huomiota ansaitse- 
viakin ja semmoisia, joilla on herättävä merkitys, vaikka nàiden todellinen mie- 
lenkiinto ei mainitusta syystä voi tulla sanottavasti esiin. 
Vaikkakin tämä sanakirja, niinkuin sanottu, on Donnerin pääteos suo- 
malais-ugrilaisella alalla, ei se mielestäni ole hänen tärkein tuotteensa tällä 
alalla, vaan hänen tuloksiltaan tàrkein suomalais-ugrilainen julkaisunsa on mi- 
nun käsitykseni mukaan eräs pienenlainen kirjoitelma „Om Finnarnes forna 
boningsplatser i Ryssland”, joka ilmestyi Tiedeseuran „Bidrag“ sarjassa v. 1875. 
Siinä oli otettu tutkittavaksi itümerensuomalaisten kielten, lapin, permiläisten 
kielten ja Volgan-kielten kasvien ja eläinten nimet sekä niiden nojalla osoitettu 
toiselta puolen mordvan läheinen sukulaisuus itümerensuomalaisten kielten 
kanssa, toiselta puolen tehty tärkeitä päätelmiä suomalaisten esi-isäin vanhem- 
mista olopaikoista, näytetty, että suomalaisten aikaisempien asuinpaikkojen Ve- 
näjällä on täytynyt olla etelämpänä kuin aikaisemmin oli ajateltu — kaikki 
nämä  ajatuksia, jotka ovat näyttäytyneet hedelmällisiksi seuraavalle tutki- 
mukselle. 
Orro DONNER ei ole yleensä itse esiintynyt alkuainesten kerääjänä, kie- 
len tai kansanrunouden muistiinmerkitsijinà itse alkulähteestä. Yksi poikkeus 
kuitenkin on olemassa, hänen matkansa Sorselen Lappiin v. 1874 lappalaista 
kansanrunoutta muistiinpanemaan. Oli nimittäin jo v. 1849 ruotsalaisessa aika- 
kauskirjassa ,Lüsning för folket" tullut ilmoille ruotsinkielinen käännös pienestä 
lappalaisesta eepoksesta Päivän pojat*. Tämä herätti sitten melkoista huo- 
miota, sitä esitettiin käännettynä ja mukaeltuna sekä saksaksi että englanniksi. 
Vieläpä toi v. Düsen teoksessaan „Lappland och Lapparne* v. 1873 esiin uuden- 
kin eepillisen runoelman ,Pissjan-Passjan-pardne* ruotsalaisena käännöksenä. 
Kaikki tiedot viittasivat siihen, ettà ainoa näiden runojen taitaja oli pastori 
ANDERS FJELLNER Sorselesta, silloin jo 80-vuotias, umpisokea mies. Hánen luok- 
sensa matkusti Donner Sorseleen osaksi veneellä, osaksi jalkaisin ja pani hä- 
Tom. XXXVIII. 
