4 Taropozr REIN. 
I Björneborg begynte han sin skolgång. Vid sju års ålder intogs han i stadens 
lägre och ett par år senare i dess högre elementarskola eller den så kallade storskolan, 
hvars rektor denna tid var Oskar Ferdinand Ingelius. Själf har Ignatius i utförliga själf- 
biografiska anteckningar, dem han i handskrift efterlämnat, på ett lifligt och åskådligt 
sätt skildrat denna läroanstalt på den tid han var en af dess lärjungar. Lifvet i Björ- 
neborgs storskola synes hafva i mycket bevarat en fornåldrig karaktär, mera än hvad fal- 
let då för tiden i allmänhet var med dylika skolor i landet, i ty att där ännu kvarstodo 
i bruk gamla latinska skolsänger och danser, härstammande allt från medeltiden. Läm- . 
ningar af pennalismen funnos ännu kvar, i det eleverna på högsta klassen, de s. k. 
rektoristerna, höllo sträng tillsyn öfver de andra. Kyrkogång om söndagarne var för 
ungdomen obligatorisk, och förhör öfver predikans innehåll anställdes i skolan af en lärare. 
Undervisningen, som började klockan 7 om morgonen, bestod mest i läxförhör på klassen 
af hvad eleverna på egen hand lärt sig utantill, och kroppsstraff med af eleverna själfva 
flätade s. k. klobbor var i ymnigt bruk. Ignatius uppgifver själf att han i skolan ej 
just varit flitig, emedan undervisningen icke väckte hans intresse. Men i stället läste 
han på egen hand , träget sådant som mera anslog honom, framför allt populära arbeten 
1 historie. 
Med lifliga färger skildrar han i sina anteckningar Björneborgs brand den 22 maj 
1852, då han måste se så väl sitt gamla hem som skolhuset uppgå i lågor, och till- 
sammans med en skolkamrat, sedermera professorn Jaakko Forsman, hjälpte till att rädda 
skolbiblioteket. I följd af denna händelse flyttades skolan till Raumo, där den sedan 
förblef i tvenne år, under hvilka äfven I. var bland dess lärjungar.  Efter att våren 1854 
hafva afslutat sin skolgång och därpå ännu läst ett år privat i Björneborg, aflade han 
sin studentexamen om hösten 1855. 
Ignatius hyste till en början afsikten att blifva präst och predikade några gàn- 
ger i Lappfjärd, dit hans far, som emellertid ingått nytt gifte, hade flyttat. Dock ville 
han dessförinnan taga magistergraden och begaf sig för den skull hösten 1856 till Hel- 
singfors, där han med allvar bedref sina studier och våren 1860 aflade kandidat-examen 
med laudatur i historia och grekiska samt därpå lagerkröntes vid promotionen samma år. 
Inom studentvärlden herrskade denna tid ganska mycken lifaktighet, och frågor 
både af litterär och politisk art diskuterades ifrigt i de ungdomliga kretsarne. Den 
finska nationalitets- och språkfrågan föranledde redan då meningsbrytningar, om ock ej 
fullt så skarpa som under en senare tid.  Studentafdelningarne hade blifvit upphäfda 
genom de nya statuterna af 1852, men sedan omkring medlet af 1850-talet något friare 
vindar börjat blåsa i vårt land och äfven vid universitetet, hade man inom studentkretsar 
begynt återupprätta de fordna samfunden, om än till en början blott såsom privata före- 
ningar utan öfverhetlig sanktion. Så återuppstod år 1857 äfven den gamla västfinska 
afdelningen, till hvilken I. anslöt sig, tagande verksam del i det intellektuella lifvet 
inom densamma. Afdelningens gamla tidning „Veritas et jocus^ uppstod från de döda 
och I. blef en af dess redaktörer. Bland de västfinska kamraterna var det isynnerhet 
en, som denna tid öfvade stort inflytande på de andra och kring hvars intelligenta, lit- 
terürt fintbildade personlighet de samlade sig, nämligen Walfrid Alftam. Äfven I. 
Tom. XXXVIII, 
