Minnestal öfver Senatorn Karl Emil Ferdinand Ignatius. 5 
hórde till denna krets, inom hvilken skónlitteratur flitigt lästes och diskussioner fórefóllo, 
som bidrogo "att vidga vyerna. Dit hörde jämväl den unge skalden Julius Wecksell 
som, enligt hvad I. omtalat, lifvade de andra med sin spirituella, stundom något bitande 
kvickhet och som ofta i deras krets uppläste sina egna nyss författade dikter. Wecksells 
biograf, Arvid Mörne, håller för icke osannolikt att Ignatius, som redan var väl hem- 
mastadd i Finlands historie, bistått Wecksell med upplysningar, som kunnat komma denne 
till nytta, då han diktade sin „Daniel Hjort", med ämne från klubbekrigets tider. I den 
finska språkfrågan intog flertalet af dåtidens västfinska studenter med Alftan i spetsen 
ett slags förmedlande ställning, dock med en viss lutning åt det svenska hållet, och 
äfven I. hyllade vid denna tid ett sådant uppfattningssätt. Att han i allmänhet tog 
liflig del i den tidens studentpolitik, därpå kan såsom prof anföras, att han jämte två 
andra unge män tog initiativet till den demonstration, som egde rum den 22 april 1861, 
då studenter jämte en talrik folkmassa bragte sin hyllning åt de senatsledamöter, hvilka 
inlagt gensaga emot sammankallandet af det s. k. januariutskottet; äfvenså att han på 
hösten samma år vid demonstrationen till August Schaumans ära, då denne i anledning 
af en polemik med J. V. Snellman afgått fran redaktörskapet för sin tidning, höll 
hyllningstalet för Schauman. 
I språkfrågan ändrade I. emellertid snart nog åsikter; han begynte, säger han 
själf, ,klart och tydligt uppfatta, att det finska språkets höjande till ett kulturspråk ut- 
gjorde ett nödvändigt villkor för det finska folkets lif". Och han började själf vinn- 
lägga sig om inlärandet af detta språk. I sin ungdom hade han ej varit i tillfälle att 
praktiskt inhämta det, ty i hans hem och den krets där han uppväxte begagnade man 
sig uteslutande af svenskan såsom samtalsspråk och i skolan lästes finska endast obetyd- 
ligt. Äfven vid universitetet taltes' denna tid, t. o. m. i de mest finsksinnade kretsar, 
för det mesta svenska. I. förkofrade nu betydligt sin kunskap i finska språket, om det 
också, trots bemödanden, icke lyckades honom att lära sig fullkomligt beherrska det; 
något som han själf alltid beklagade. ; 
Till att han i nationalitetsfrågan ändrade ståndpunkt bidrog tvifvelsutan hans. 
umgänge med Yrjö Koskinen, som i början af 1860:talet bosatt sig i Helsingfors och 
1863 erhöll professuren i historia. Hvad som isynnerhet sammanförde dem var det hos 
båda lefvande intresset för finska historien och därmed sammanhängande vetenskaplig 
forskning. 
Ignatius hade som student, enär fadrens ekonomiska tillgångar voro knappa, nód- 
gats för sin utkomst syssla med privat information och var några år, från hösten 1861, 
lärare i geografi och historia vid Helsingfors lyceum samt undervisade i fröken Elisa- 
beth Blomqvists den tiden mycket besökta privata fruntimmersskola. Sedan han i bör- 
jan af 1863 ingått äktenskap med med den, som sedermera blef hans ledsagarinna un- 
der hela återstoden af hans lif: Amanda Kristina Bergman, dotter till kapellanen i 
Lappfjärd Karl Erik Bergman, hade han en tid för afsikt att, för vinnande af en tryg- 
gad lefnadsställning, helt och hållet egna sig åt skollärarebanan. Han aflade pedagogie- 
examen och praktiskt prof för läraretjänst i historia inför Borgå domkapitel, för att göra 
sig kompetent för lektorstjänsten i detta ämne vid gymnasium i Kuopio, men erhöll den 
Tom. XXXVIII. 
