Minnestal öfver Senatorn Karl Emil Ferdinand Ignatius. 15 
gürders fördärflighet, och man lyckades fà dem föredragna för kejsar Alexander III. 
Den 12 juni 1890 emanerade det s. k. postmanifestet, som ställde vårt postväsende 
under ófverinseende af rysk myndighet, hvaremot mynt- och tullväsendet fingo förblifva 
orubbade; måhända hade således senatens framställning dock gjort någon verkan. 
På generalguvernörens föranstaltande och under hans ordförandeskap tillsattes 
genom kejserliga brefvet af den 20 oktober 1890 en af ryska och finska ämbetsmän 
bestående komite för granskning af ett uppgjordt förslag till kodifikation af Finlands 
grundlagar. Bland de finska medlemmarne i komitén var äfven Ignatius. Men förhand- 
lingarne ledde till en kollision mellan generalguvernören och de ryska ledamöterna å 
ena sidan samt de finska å den andra, hvarvid de senare enhälligt och kraftigt vidhöllo 
den hos oss rådande rättsuppfattningen. Något resultat ernåddes icke. Ett år senare 
tillsattes under verkl. geheimerådet Bunges ordförandeskap en ny komité, inom hvilken 
behandlades förslaget om en för kejsardömet och Finland gemensam ,rikslagstiftning", 
hvilket förslag dock ej hann komma till definitivt afgörande under kejsar Alexander 
III:s regeringstid. Ignatius hade icke haft plats i den Bunge'ska komitén, men i hvad 
på honom såsom senatsledamot ankom deltog han-i försvaret af vårt lands rätt. Så 
var han exempelvis med om den adress som i oktober 1893 af senaten sändes till kej- 
saren för att bemöta beskyllningar, som både inom ryska pressen och af en del ryska 
myndigheter blifvit mot oss framkastade. 
Angreppen mot vår autonomi fingo nu, som bekant, några år hvila, men förnya- 
des åter i än skarpare form genom februarimanifestet af 1899. Ignatius ställde sig på 
den sida som i senaten motsatte sig promulgationen af manifestet, och detta blef början till 
en brytning med en stor del af hans dittillsvarande partivänner, hvilka intagit en annan 
ståndpunkt. Sommaren 1900; då det manifest utgafs, som förklarade ryskan för officiellt 
språk i Finland och påbjöd dess användning vid ämbetsverken, hörde han likaså till de 
ledamöter som, efter det senatens hemställan i ärendet afslagits, röstade mot manifestets 
promulgation, och som på samma gång ingåfvo sin afskedsansökan, hvilken beviljades. 
Utan tvekan trädde han nu i ledet bland dem, som ville att medborgarne skulle 
i hela sitt handlingssätt strängt fasthålla vid den konstitutionella ståndpunkten, hvilken 
enligt hans mening både rättsligt och ur den politiska klokhetens synpunkt var den enda 
riktiga. Han råkade härigenom i en allt skarpare konflikt med anhängarne af eftergif- 
gifvenhetspolitiken. Likväl ville han i det längsta bibehålla boppet att det ej skulle 
vara omöjligt att förena alla medborgare i landet till enigt uppträdande för att skydda 
för alla lika dyrbara intressen. På våren 1901 författade han en skrift som, efter att- 
hafva godkänts och undertecknats af personer tillhörande olika politiska partier, allmänt 
spriddes i landet, och som innehöll en allvarlig maning till finska medborgare att under- 
" låta. allt sådant, som kunde göra den inre söndringen ohjälplig, och att för den skull 
vid offentligt bedömande af politiskt annorlunda tänkande undvika att ifrågasätta redlig- 
heten af deras uppsåt. Själf måste han dock med smärta upplefva, att denna uppmaning 
icke bar de frukter han önskat och hoppats. 
Ett på hösten 1901 offentliggjordt upprop af hans fordne vän och vapenbroder 
Yrjö Koskinen, innehållande en uppmaning till underkastelse under den då nyss utkomna 
Tom. XXXVIIT. 
