10 Ivar A. HEIKEL. 
placera dessa tusenden pà deras rätta inskrifningsàr och för de flesta uppdraga hufvud- 
linierna af deras lefnadslopp har fordrat en så stor kärlek till ämnet, en så oaflàtlig, 
ständigt vaken forskareid, att den mäste väcka vär beundran och tacksamhet. Betydel- 
sen af detta arbete ätergifves bäst med författarens egna ord: „Dä Äbo akademi ända 
fràn sin stiftelse och under hela sin tillvaro utgjorde själfva centralhärden för landets 
vetenskapliga och allmänna upplysning, mäste ju en ordnad öfversikt af hennes mäng- 
tusende alumner, såsom dedär i skilda tidsåldrar och på skilda verksamhetsfält häfdat 
den intellektuella och medborgerliga utvecklingens oafbrutna spridning i ständigt vidgade 
kretsar, erbjuda talrika anknytningspunkter för häfdatecknarens, genealogens, biografens 
och fosterlandsvännens intresse.” 
Bland bidragen till Universitetets historia böra ännu nämnas den åren 1809— 
1842 omfattande på fängslande upplysningar rika framställningen Några blad ur finska 
högskolans kanslersbok i programmet till sorgfesten öfver ministerstatssekreteraren grefve 
Alexander Armfelt. :Vid Vetenskaps Societetens ärshögtider har Lagus hållit sakligt 
värdefulla minnestal öfver F. W. Pipping, G. Geitlm, E. J. W. af Brunér, J. J. 
Nordström, af hvilka det sistnämnda utvidgats till en på intressanta notiser rik utförlig 
lefnadsteckning. På fakta blottade s. k. äreminnen voro af Lagus ringaktade. 
De ord, Lagus i minnestalet öfver Brunér yttrar om dennes uppfattning af uni- 
versitetet, ha framför allt tillämpning på talaren själf: ,Så var för honom universitetet", 
säger han, „den medelpunkt, därifrån ljus och värma, lif och framtid utsträlade till 
fosterjorden, den medelpunkt, mot hvilken alla våra fredliga bragders glans och ära, 
redan sen århundraden, visade tillbaka.” Från denna hans ståndpunkt böra de univer- 
sitetsfester bedömas, som han föranstaltade och med minnesskrifter beledsagade, ej alle- 
nast vid våra stormäns, Snellmans och Lönnrots frånfälle, utan äfven med anledning af 
glada eller sorgliga tilldragelser inom den Kejserliga familjen. 
Då Lagus riktade sig till den studerande ungdomen och med rörd stämma talade 
om allas vår „alma mater“, var det hos honom ej ett tomt patos eller blott ett talesätt, 
utan uttryck af en djup, sonlig tillgifvenhet för det lärosäte, som han, hans förfäder 
och fränder som lärare tillhört och tjenat, och hvars huld och hägn de åtnjutit och 
hvars framfarna öden de i värdefulla skrifter belyst. 
Lagus tillhörde den Porthanska forskareskolan. Den noggranna detaljforskningen 
var för honom hufvudsaken. Han går ej in på en djupare analys af de personers 
karaktär han sysselsätter sig med. Händelsernas historiska betydelse blir ej starkare 
framhäfd. De politiska spörsmålen intressera honom föga. Han gjorde ej anspråk på 
att vara historieskrifvare i egentlig mening. Han värf var filologens. Han älskade 
det förgångnas minnesmärken i ordets form. Han framletade det fördolda och länge- 
sedan glömda. Med pröfvande blick sammanställde han det vidt åtskilda, och fogande 
bit till bit åstadkom han af oansenliga rester literaturverk, som väl blott undantagsvis 
bära skönhetens och harmonins prägel, men som på grund af sina rika förråd och sin 
pålitliga soliditet åter och åter skola uppsökas och rådfrågas. De skola länge bevara 
minnet af hans rastlösa verksamhet i den vetenskapliga forskningens tjänst. 
Det är endast de väsentligaste dragen af Wilhelm Lagus' långa arbetsfyllda lif 
Tom. XXXVII. 
