38 | L. William Öholm. (IN, 
utspädda lösningar är densamma som vid motsvarande 
diffusionsförsök i rent vatten. Vid starkt koncentrerade 
lösningar är den något mindre. 
Om ock föregående k-värden gälla för något olika värme- 
grader, framgår det dock af tabellerna, att de här under- 
sökta kloridernas diffusionshastighet aftager redan vid 
tillsats af mindre mängder af en oledare och att minskningen 
i diffusibilitet blir rätt betydande, då lösningens kon- 
centration i afseende å oledaren blir stor. För KCl i 2-n 
sockerlösning antager &k sålunda ett värde, som utgör blott 
ungefär 1/, af värdet i rent vatten, och i 7,48-n glycerinlösning 
blir det ännu mindre, ungefär 1/, af vattenvärdet o.s.v. Icke- 
elektrolyten verkar sålunda alldeles tydligt hindrande på 
elektrolytens diffusion. Man observerar ock, att denna in- 
verkan är beroende af oledarens natur, så att t. ex. socker 
sänker diffusionshastigheten för KCI i mycket högre grad 
än urinämne. Å andra sidan synes socker i koncentrerade 
lösningar inverka mindre på litiumkloridens diffusibilitet än 
på kaliumkloridens 0. s. v. Härom närmare vid resultaten 
fÖr20E 
Försök vid ungefär 15”. Diffusionstemperaturkoefficienterna. 
Emedan temperaturen vid de anförda försöken ej alltid 
varit densamma utan varierat från ungeto la me toRsa 
egna sig ej heller resultaten utan vidare för någon noggran- 
nare jämförelse, utan måste de för sådan omräknas till samma 
värmegrad. Tidigare hafva diffusionstemperaturkoefficien- 
terna bestämts för både KClI och LiCli rent vatten!. Då det 
emellertid var högst antagligt, att de för vattenlösningarna 
funna a-värdena ej mer vore giltiga för lösningar innehållande 
större mängder oledare, så utfördes för att klargöra detta 
några försök äfven vid något lägre temperatur 13”—15”. 
1 Öholm, Elektrolyters hydrodiffusion. Helsingfors 1902. 
