A N:o5) Om oledares inverkan på elektrolyters diffusion. 39 
Dessa äro visserligen ytterst få och omfatta en inskränkt 
temperaturintervall samt endast den ena elektrolyten, men de 
lämna dock något begrepp om temperaturkoefficientens 
beroende af mängden af den tillsatta oledaren. 
Såsom bekant är diffusionskoefficienten för KCIl i rent 
vatten betydande. För 2/,,-n lösning och 18”C utgör den 
ungefär 1,39. Däremot är temperaturkoefficienten: liten, en- 
dast 0,o23 å O,oaa. I några tidigare arbeten har författa- 
ren nyligen påvisat, att temperaturens inverkan tillväxer 
med aftagande diffusibilitet 1) och att diffusions-temperatur- 
koefficienten därvid kan uttryckas som en funktion af diffu- 
sionskoefficienten själf. Ur ett antal försök, hvilka omfattade 
såväl elektrolyter som oledare, beräknades likheten 
a = 0,026—0,021 log k. 
Då enligt föregående tabeller värdena på diffusions- 
koefficienterna för en och samma elektrolyt variera i afseende 
å storlek i betydande grad vid tillsats af olika mängder af 
skilda oledare till lösningsmedlet, så att diffusionshastigheten 
för t. ex. KCI i 2-n sockerlösning blir ungefär !/; af värdet 
för rent vatten, så var det ju ock af ett visst intresse att söka 
utröna huruvida ofvanstående likhet skulle för beräkning 
vara användbar äfven i dessa fall. Ytterligare experiment 
gjordes därför med KC! som diffusionskropp i glycerin-, 
socker- och urinämnelösningar. På grund af ogynnsamma 
yttre omständigheter kunde temperaturen dock ej sänkas 
under 137, och var den samtidigt tämligen variabel, så 
att variationerna stundom öfverstego 0,:” under ett dygns 
förlopp. De därvid funna resultaten kunna därför ej till- 
mätas samma noggrannhet som dem, hvilka härflutit ur 
försöken vid 207”. 
Experimenten anföras i efterföljande tabeller. Beteck- 
ningarna äro desamma, som tidigare användts. 
!) Zeitschr. f. phys. Chemie 70. 399. (1909). Meddel. fr. K. Vet. Akad. 
Nobelinstitut Bd. II n:o 23 (1912). 
