A N:0o5) Om oledares inverkan på elektrolyters diffusion. Dl 
ej mer ökas i så hög grad som vid rent vatten, i fall en stor 
del af vattnet ersatts med en oledare, och då stiger ej mer 
diffusionshastigheten lika starkt med aftagande elektrolyt- 
halt. 
En annan omständighet, som verkar isamma riktning, 
d. v. s. utjämnande, är den, att KC tillsatt i större mängder 
starkt sänker viscositeten hos koncentrerade oledarlösnin- 
gar (med undantag af urinämnelösningar), hvaraf följden 
blir en viss ökning af k-värdena för de koncentrerade salt- 
lösningarna. Att denna viscositetsförändring här torde spela 
en viss roll, framgår ock af förhållandet med LiCl. Vid till- 
"sats af större mängder af detta salt ökas nämligen viscositeten 
i hög grad (se t. ex. sid. 78, 81) och vi finna att den för vatten 
och utspädda icke-elektrolytlösningar typiska stegringen af 
k-värdena åt den koncentrerade sidan tilli hufvudsak upphör, 
så snart mängden oledare blir betydande. Vid 2- och 35-n 
glycerinlösningar lämnar sålunda 4-n LiCl ungefär samma 
värde på diffusionskoefficienten som de 1- och Y5-n LiCl- 
lösningarna. I hvarje händelse synes den tillsatta oledaren 
verka utjämnande, hvartill de här anförda omständigheterna 
torde samverka. 
Diffusionskoefficientens beroende af oledarmängden. 
Vi finna vidare att diffusionshastigheten hos kalium- 
och litiumklorid i alla undersökta fall minskas vid tillsats af 
här ifrågavarande oledare och att koefficienterna bli allt 
mindre ju mera icke-elektrolyt lösningen innehåller. Detta 
är ju ock a priori helt naturligt, ty de här använda oledarna 
hafva alla ökat vattnets viscositet och med tilltagande inre 
friktion hos lösningsmedlet aftager åtminstone i någon mån 
diffusionshastigheten hos en däri diffunderande kropp. 
Såsom bekant är kaliumkloridens diffusibilitet för alla kon- 
centrationsgrader i rent vatten större än litiumkloridens. 
AT värdena 1 tabellerna synes detta vara fallet äfven i urin- 
ämne-, glycerin- och utspädda sockerlösningar. Men i kon- 
