AN:0o5) Om oledares inverkan på elektrolyters diffusion. 65 
Hvad slutligen glycerinlösningarna vidkommer, tyda de 
båda diffusionskurvornas regelbundna gång på, att detsamma 
åtminstone ej i högre grad hydratiseras. I de öfriga nämligen 
i mannit-, raffinos-, inulin-, gummiarabicum- och stärkelse- 
lösningarna har endast KCI fått diffundera och blott få för- 
sök hafva utförts med mycket utspädda lösningar, hvarför 
inga slutsatser angående en möjlig benägenhet hos dessa 
substanser att med sig associera vatten kunna dragas. 
Diffusionskoefficientens beroende af den tillsatta oledarens 
molekylarstorlek. 
Elektrolyters såväl diffusion som ledningsförmåga afta- 
ger något långsammare än proportionellt med den tillsatta 
oledarens koncentration. Arrhenius fann, som nämndt, 
att detta förhållande kunde uttryckas genom likheten 
EN UN 
ll 
xr är oledarens normalitet och a en konstant. För beräkning 
af a har Arrhenius användt endast de mest koncentre- 
rade socker- och alkohollösningarna. Såsom af föregående 
tabeller framgår har a här beräknats för alla koncentrations- 
grader. 
Äfven de af mig funna talen utvisa att a är en för oledaren 
rätt karakteristisk konstant, ity att den varierar betydligt 
från det ena ämnet till det andra. (Se äfven a-värdena vid 
ledningsbestämningarna). Däremot är den i mindre grad 
beroende af den diffunderande elektrolyten, förutom i sådana 
fall som t. ex. LiCl i koncentrerade sockerlösningar. 
Jämför man de för olika normaliteter af en och samma 
oledare erhållna talen, så synes a i allmänhet vara oberoende 
af dess koncentration. Värdena ur glycerinlösningarna ut- 
visa dock, att a något aftager med stigande oledarhalt för 
LiCl som diffusionskropp. För 0,1-n glycerin få vi i medeltal 
5 
